Справа № 463/5054/22                         Головуючий у 1 інстанції: Жовнір Г.Б. 
Провадження № 22-ц/811/72/23                 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

17 жовтня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Шандри М.М.
суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.
при секретарі: Назар Х.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького про стягнення ненарахованої та невиплаченої заробітної плати, 
ВСТАНОВИЛА:
15.07.2022 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького на її користь ненараховану та невиплачену заробітну плату за роботу по сумісництву на посаді лікаря-рентгенолога (0,50% посадового окладу) за період з 01.02.2022 по 30.06.2022 в розмірі 24827,82 грн.
В обґрунтування позову покликається на те, що вона працювала на посаді лікаря-фтизіатра Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького. В трудових відносинах з відповідачем перебувала з 1998 року. З 2020 року працювала за сумісництвом лікарем-рентгенологом (0,50% посадового окладу). Наказами від 26.07.2021 № 2307-з та від 30.07.2021 № 188 к/тр їй припинено роботу за сумісництвом та відповідні виплати за такі роботи. Не погоджуючись з цими наказами, вона оскаржила їх в судовому порядку, за наслідками чого рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 22.02.2022 року їх скасовано в частині, що стосується безпосередньо позивача, поновлено умови оплати праці з урахуванням роботи за сумісництвом лікарем-рентгенологом (0,50% посадового окладу) за період серпень 2021 року – січень 2022 року в розмірі 24827,82 грн. В подальшому, на підставі наказу від 26.01.2022 № 24/кз/тр, її звільнено з посади лікаря-фтизіатра Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ ЛНМУ ім. Д.Галицького з 01.02.2022 на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку із зміною в організації виробництва і праці, а саме ліквідації Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ ЛНМУ ім. Д.Галицького. Проте, за роботою за сумісництвом трудовий договір з нею не припинявся. Намагалась потрапити на своє робоче місце для виконання роботи сумісника, проте відповідач її не допустив та з 01.02.2022 не виплачує заробітної плати за роботу за сумісництво. Вважає такі дії протиправними, оскільки за роботою за сумісництвом трудові відносини між нею та відповідачем офіційно не припинені. За її обрахунками, з 01.02.2022 по 30.06.2022 розмір заборгованості з оплати праці за роботу за сумісництвом становить 24827,82 грн. Дану суму просить стягнути в примусовому порядку.
Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 12 грудня 2022 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького про стягнення ненарахованої та невиплаченої заробітної плати.
Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Не погоджується з висновком суду, що у випадку ліквідації підприємства, установи та організації та у зв`язку з цим звільнення працівника з його основного місця роботи, робота за внутрішнім сумісництвом між цим працівником та цим роботодавцем припиняється автоматично. Вказує, що даний висновок не базується на нормативно-правових актах. Вважає, що робота за сумісництвом є нічим іншим, як роботою за таким самим трудовим договором, як і за основним місцем праці. Відтак, за винятком окремих випадків, до сумісництва повинні застосовуватися ті ж самі положення трудового законодавства, якими регулюються питання укладення, зміни, розірвання трудового договору, оплати праці, робочого часу, часу відпочинку. Вказує, що звільнити сумісника можна лише із загальних підстав, передбачених КЗпП України, зокрема ст. 36,38,40, а тому «зняття сумісництва» в односторонньому порядку, в тому числі і на початку календарного року, є грубим порушенням чинного трудового законодавства. Звертає увагу на те, що як вбачається з наказу Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького № 3627-3 від 29.10.2021 з 01.02.2022 ліквідовувалась посада (1 посадовий оклад) лікаря-фтизіатра. Однак, в даному наказі немає жодної згадки про ліквідацію посад лікаря-фтизіатра (5,75 посадового окладу) та лікаря-рентгенолога без категорії (0,50 посадового окладу). Отже, вона повинна була бути переведена на цю посаду з сумісника на основне місце праці.
Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.
07.02.2023 Львівський національний медичний університет імені Данила Галицького подав відзив на апеляційну скаргу. Зазначає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичне припинення трудових відносин між позивачем та відповідачем з огляду на наявні у справі докази. Просить відмовити у задоволені апеляційної скарги, рішення залишити без змін.
У засідання суду апеляційної інстанції, призначене на 17 жовтня 2023 року, учасники справи не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, тому суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.
Судом встановлено, що позивач та відповідач з 1998 року перебували у трудових відносинах та за основним місцем роботи позивач займала посаду лікаря-фтизіатра Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ ЛНМУ ім. Д.Галицького.
Позивач з 02.11.2020 також працювала за сумісництвом у цій же поліклініці на посаді лікаря-рентгенологана 0,5 ставки.
Відповідно до наказу № 2307-з від 26.07.2021 наказ № 1193-з від 06.06.2021 доповнено пунктом 3 текстом наступного змісту: з 01.08.2021 року тимчасово припинити: - виплату надбавок за шкідливі умови праці працівникам спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни; - зовнішнє та внутрішнє сумісництво працівникам спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни.
В свою чергу, наказом № 188 к/тр від 30.07.2021 «По особовому складу», на виконання наказу № 2307-з від 26.07.2021: - тимчасово припинено з 01.08.2021 року виплату надбавок за шкідливі умови праці і деззасоби працівникам спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни; - припинено сумісництво працівникам поліклініки за списком в кількості 10 осіб, в тому числі і позивача з 06.09.2021 року.
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 22.02.2022 у справі № 463/12134/21, яке не оскаржувалось і набрало законної сили, визнано незаконним та скасовано наказ Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького № 2307-з від 26.07.2021 року в частині тимчасового припинення виплати ОСОБА_1 надбавки за шкідливі умови праці і деззасоби та припинення сумісництва ОСОБА_1 ; визнано незаконним та скасовано наказ Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького № 188 к/тр від 30.07.2021 року в частині припинення з 01.08.2021 року виплати надбавки за шкідливі умови праці і деззасоби позивачу та припинення завідувачу Спеціалізованої консультативна поліклініка фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни ОСОБА_1 сумісництва лікаря- рентгенолога поліклініки 0,5 ставки з 06.09.2021 року. Поновлено умови оплати праці позивача з врахуванням надбавки за шкідливі умови праці і деззасоби та оплати за роботу за сумісництвом медичного статиста поліклініки 0,5 ставки. Стягнуто з відповідача на користь позивача ненараховану та невиплачену заробітну плату, яка складається з надбавки за шкідливі умови праці і деззасоби за період серпень 2021 року – січень 2022 року в розмірі 9761,40 грн. (дев`ять тисяч сімсот шістдесят одна гривня сорок копійок) та оплати за роботу сумісництвом лікаря-рентгенолога (0,5% посадового окладу) за період серпень 2021 року – січень 2022 року в розмірі 24827,82 грн., а всього – 34 589,22 грн. (тридцять чотири тисячі п`ятсот вісімдесят дев`ять гривень двадцять дві копійки).
Водночас, ще до ухвалення рішення у цій справі, наказом відповідача № 3627-з від 29.10.2021 внесено зміни в організації виробництва і праці університету шляхом зміни з 01.02.2022 внутрішньої (організаційної) структури ЛНМУ ім. Д.Галицького шляхом ліквідації структурного підрозділу - Спеціалізованої консультативна поліклініка фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни та скорочення чисельності і штату працівників цього структурного підрозділу (а.с 50).
24.11.2021 позивачу вручено персональне повідомлення про звільнення на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.
Згідно наказу № 24/кз/тр від 26.01.2022 позивач звільнена з роботи з 01.02.2022 на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку із зміною в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників університету, шляхом ліквідації структурного підрозділу Спеціалізованої консультативна поліклініка фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни (а.с. 42).
Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основною заробітною платою є винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Згідно ч. 2 ст. 21 КЗпП працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної i творчої праці, укладаючи трудовий договір на одному або одночасно на кількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо іншого не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін.
Це дозволяє працівникам, крім основного трудового договору, додатково укладати трудові договори (угоди) за сумісництвом.
Порядок i умови сумісництва визначені постановою Кабінету Міністрів України від 03.04.93 року № 245 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ i організацій» та Положенням про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ i організацій, затвердженим наказом Мінпраці, Мін`юсту i Мінфіну України від 28.06.93 року № 43.
Відповідно до пункту 1 Положення № 43 сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому самому або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина (підприємця, власності особи) за наймом.
Аналогічне за змістом визначення поняття сумісництва закріплено у ч. 1 ст. 102-1 КЗпП України, згідно якої сумісництвом вважається виконання працівником, крім основної, іншої оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому самому або іншому підприємстві, в установі, організації або у роботодавця - фізичної особи.
Відповідно до пункту 1 постанови № 245 робітники, спеціалісти i службовці державних підприємств, установ i організацій мають право працювати за сумісництвом, тобто виконувати, крім своєї основної, іншу роботу на умовах трудового договору. На умовах сумісництва працівники можуть працювати на тому самому або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина у вільний від основної роботи час.
Аналіз положень ч. 2 ст. 21 КЗпП України свідчить, що працівник може укласти трудовий договір на роботу за сумісництвом на підприємстві, в установі, організації, де він працює за основним місцем роботи. Таке сумісництво буде вважатися внутрішнім сумісництвом. Водночас, якщо трудовий договір про роботу за сумісництвом укладено на іншому підприємстві, в установі, організації (поза основним місцем роботи працівника), то така робота є зовнішнім сумісництвом.
Таким чином, при внутрішньому сумісництві робота виконується на тому самому підприємстві. При цьому працівник працює як основний працівник і як сумісник, але роботу за сумісництвом здійснює у вільний від основної роботи час.
На сумісника поширюються всі права, гарантії та обов`язки, передбачені чинним законодавством, колективним договором i правилами внутрішнього трудового розпорядку.
Не вважається сумісництвом поєднання професій, розширення зон обслуговування та тимчасове заступництво, які виконуються працівниками одночасно з основною роботою у робочий час.
При цьому, однією з найважливіших умов роботи за сумісництвом є наявність вакантної посади (професії).
Вказане свідчить про те, що за сумісництвом можна працювати на одному, двох або більше підприємствах, в установах, організаціях. Проте за будь-яких обставин одне місце роботи працівника має бути основним.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Звертаючись до суду з позовом про стягнення ненарахованої та невиплаченої заробітної плати, ОСОБА_1 посилалася на те, що робота за сумісництвом між сторонами не припинена, а тому відповідач зобов`язаний виплатити їй заробітну плату за цю роботу.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що припинивши виплати заробітної плати за роботу за сумісництвом з 01.02.2022 року у зв`язку з ліквідацією Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни відповідач не порушив трудового законодавства та не зобов`язаний був виплачувати позивачу заробітну плату за роботу за сумісництвом, що вказує на безпідставність таких позовних вимог.
З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується повністю.
При цьому, колегія суддів враховує, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 22.02.2022 року скасовано накази відповідача № 2307-з від 26.07.2021 та № 188к/тр від 30.07.2021, на підставі яких було припинено виплату позивачу за роботу за сумісництвом лікаря-рентгенолога поліклініки у розмірі 0,50 ставки та поновлено ці виплати лише до часу ліквідації Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни - по 31.01.2022 року.
Таким чином, рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 22.02.2022 було поновлено право ОСОБА_1 на сумісництво та відповідні надбавки за виконувану роботу у структурному підрозділі відповідача - Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни лише до часу його ліквідації.
Враховуючи, що з 01.02.2022 року Спеціалізовану консультативну поліклініку фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни, де позивач за основним місцем роботи займала посаду лікаря-фтизіатра, а за сумісництвом – посаду лікаря-рентгенолога ліквідовано, колегія суддів приходить до висновку, що внаслідок ліквідації структурного підрозділу, в такому було ліквідовано усі посади, в т.ч. і посада лікаря-рентгенолога, яку позивач займала за сумісництвом.
Відтак, припинивши виплату заробітної плати  ОСОБА_1  за сумісництвом з 01.02.2022 у зв`язку з ліквідацією Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни, відповідач не порушив її право на оплату праці, оскільки робота за сумісництвом у період з 01.02.2022 року по 30.06.2022 року нею не виконувалась.
Висновки суду достатньо мотивовані і підтверджені доказами, наявними в матеріалах справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
При вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення – без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09 грудня 2022 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повний текст постанови складено: 27.10.2023

Головуючий         

Судді