ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2023 року 
м. Київ

cправа №  921/164/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Случ О. В. - головуючий, Волковицька Н. О., Могил С. К.
за участю секретаря судового засідання - Росущан К. О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Релігійної громади "Парафія Святителя Миколая" Свято-Миколаївського собору міста Кременець Кременецького району Тернопільської єпархії Української Православної Церкви 
на рішення Господарського суду Тернопільської області від 15.06.2023 (суддя Гевко   В. Л.)
і постанову Західного апеляційного господарського суду від 02.10.2023 (головуючий суддя Скрипчук О. С., судді Матущак О. І., Плотніцький Б. Д.) 
у справі № 921/164/23
за позовом Кременецько-Почаївського державного історико-архітектурного заповідника
до Релігійної громади "Парафія Святителя Миколая" Свято-Миколаївського собору міста Кременець Кременецького району Тернопільської єпархії Української Православної Церкви,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Міністерство культури та інформаційної політики України, 
про зобов`язання повернути державне нерухоме майно, 
(у судовому засіданні взяли участь представники: позивача - Деревінський   І.   М., відповідача - Серафимов   І.   М., третьої особи - Олексієнко   В.   М.)
ВСТУП
1.          Верховний Суд у цій справі розглядав касаційну скаргу відповідача, який не погоджувався із вимогами позивача про повернення державного майна у зв`язку із відсутністю підстав для користування ним. Відповідач наголошував, що він як представник релігійної громади має право, а отже і "правомірні очікування" на безоплатне користування культовою будівлею. Позбавлення відповідача такого права буде неправомірним втручанням у право мирного володіння майном.
2.          За результатом розгляду касаційної скарги, Верховний Суд прийшов до висновку про необхідність залишення оскаржуваних судових рішень без змін, про що детально викладено нижче.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Узагальнений зміст і підстави позовних вимог
3.          Кременецький-Почаївський державний історико-архітектурний заповідник (далі - позивач або Заповідник) звернувся до Господарського суду Тернопільської області з позовом до релігійної громади Парафія Святителя Миколая Свято-Миколаївського собору міста Кременець Кременецького району Тернопільської єпархії Української Православної Церкви (далі - відповідач або Релігійна громада), у якому просить суд зобов`язати Релігійну громаду повернути Заповіднику державне нерухоме майно - приміщення пам`ятки архітектури національного значення - Миколаївський собор з келіями, ХVІ-XVII ст., загальною площею 1   756,0 кв. м, який розміщений за адресою: вул. Шевченка, 53, 57, у м. Кременець Тернопільської області (далі - Миколаївський собор), шляхом вивільнення зайнятих приміщень та підписання відповідного акта приймання-передачі.
4.          Позов мотивовано тим, що відповідач не повернув Миколаївський собор позивачеві та продовжує використовувати його без будь-якої правової підстави.
5.          Відповідач в обґрунтування своєї правової позиції зазначив, що задоволення позову призведе до неправомірного втручання держави в право Релігійної громади на мирне володіння майном. На переконання відповідача, той факт, що Заповідник відмовив відповідачеві в укладенні договору безоплатного користування майном на новий строк, і, на цей час, вимагає повернути Миколаївський собор державі, право відповідача на мирне володіння майном, безумовно, зазнає втручання.
Узагальнений зміст і обґрунтування рішень судів попередніх інстанцій
6.          Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 15.06.2023, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 02.10.2023, позов задоволено повністю. Зобов`язано Релігійну громаду повернути Заповіднику державне нерухоме майно приміщення пам`ятки архітектури національного значення - Миколаївський собор, шляхом вивільнення зайнятих приміщень та підписання відповідного акта приймання-передачі.
7.          Задовольняючи позовні вимоги місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що на момент пред`явлення позову в даній справі відповідач користується спірним майном без будь-якої правової підстави.
8.          Стосовно заперечень відповідача, місцевий господарський суд зазначив таке.
9.          Так, місцевий господарський суд вказав, що: (1) орендоване майно не належить відповідачеві на праві власності, адже спірне майно Миколаївський собор, є пам`яткою архітектури національного значення, і відповідно - державною власністю; (2) спірне майно не передавалось відповідачеві у безстрокове володіння, що б дало підстави стверджувати про існування у нього підстав для виникнення права постійного користування (володіння) цим майном; (3) як договір від 12.02.2018 № 4, так і попередній договір від 01.06.2016 № 4, між сторонами укладені добровільно на певний визначений сторонами строк, востаннє до 12.02.2023; (4) відповідно до пункту 7.4 договору від 12.02.2018 № 4 його дія може бути продовжена за згодою сторін, разом з тим, у позивача відсутня воля, а звідси згода на продовження дії договору, про що відповідач повідомлений належним чином; (5) позивач  листом 22.11.2022 повідомив представника відповідача про те, що з 01.02.2020 вступив в дію Закон України "Про оренду державного та комунального майна" відповідно до частини 2 статті 9 цього Закону, забороняється передача державного або комунального майна в безоплатне користування або позичку; (6)   договір припинив свою дію 12.02.2023, і враховуючи, що інший договір не укладений між сторонами, то слід вважати, що у відповідача на даний час відсутні законні підстави для користування спірним об`єктом - Миколаївським собором.
10.          Звідси, місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що "правомірні очікування" у відповідача можуть виникати лише у випадку дотримання усіх вимог закону, зокрема, і чинного на момент продовження дії договору Закону України "Про оренду державного та комунального майна".
11.          За таких обставин, суд відхилив твердження відповідача про неправомірне втручання держави в право Релігійної громади на мирне володіння майном, оскільки остання не довела наявності у неї "правомірних очікувань" на подальше безоплатне користування державним майном - Миколаївським собором, які б ґрунтувалися на умовах строкового договору, термін дії якого не закінчився, чи випливали з вимог чинного законодавства.
12.          Стосовно тверджень відповідача про те, що норма статті 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки суперечить статті 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", яка є спеціальною правовою нормою у правовідносинах щодо передачі у користування культових будівель релігійним організаціям, суд зазначив таке.
13.          По-перше, місцевий господарський суд зазначив, що предметом спору в цій справі є виконання умов договору та чинного законодавства після припинення дії договору з повернення майна, а не питання визнання такого договору пролонгованим чи продовження його дії на новий строк. Суду, також, не надано рішень інших судів, які з таких питань прийняті та набрали законної сили. Тому аргументація відповідача в частині того, що він вважає, що такий договір має бути чи є продовженим на новий строк є помилковою та відхилена судом, як така, що виходить за межі предмету розгляду спору в цій справі.
14.          По-друге, місцевий господарський суд зазначив, що як Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", так і Закон України "Про оренду державного та комунального майна" мають в даному випадку своє окреме специфічне застосування до спірних правовідносин, тобто вони є спеціальними. Зокрема, перший закон є спеціальним до спірних правовідносин, оскільки договір укладений з Релігійною громадою, а другий закон є спеціальним, оскільки Миколаївський собор є державною власністю.
15.          Водночас, з 01.02.2020 вступив в дію Закон України "Про оренду державного та комунального майна" (нова редакція) відповідно до частини 2 статті 9 якого, забороняється передача державного або комунального майна в безоплатне користування або позичку. Таким чином, держава, як власник майна вирішила змінити правила користування державним майном, у тому числі, з безоплатного користування шляхом заборони такого.
16.          Враховуючи, що вказаний закон прийнято у часі пізніше, а також зважаючи на те, що спірний договір був строковим (до 12.02.2023), суд першої інстанції вказав, що в даному випадку є розумним, і справедливим по завершенні дії договору застосовувати до правовідносин сторін нову редакцію Закону України "Про оренду державного та комунального майна".
17.          Окрім того, місцевий господарський суд вказав, що застосування статті 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" передбачає наявність рішення компетентного органу або організації для передачі майна в користування, в іншому випадку це є безпідставне користування державним майном. Таких висновків суд першої інстанції дійшов, зокрема, із урахуванням роз`яснення Вищого арбітражного суду України від 29.02.1996 № 02-5/109 "Про деякі питання, що виникають при застосуванні Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", зі змісту яких убачається, що у балансоутримувачів та державних органів відсутній обов`язок передачі культових будівель і майна у власність чи користування релігійним організаціям, а дана норма є диспозитивною.
18.          Окрім того, суд відхилив твердження відповідача, що Релігійна громада, яку він представляє, втратила будь-яку можливість використовувати спірне майно для релігійних потреб, вказавши, що дані твердження не підтверджується матеріалами справи, водночас, із пояснень позивача та третьої особи, вбачається, що в даному випадку відповідачеві слід звернутися про оформлення оренди, як цього вимагає закон.
19.          Апеляційний господарський суд додатково так мотивував свою постанову.
20.          Так, суд апеляційної інстанції зазначив, що в період з 2003 року по 2016 рік відповідач користувався Миколаївським собором без наявності укладеного договору. Починаючи з 2016 року використання Миколаївського собору здійснювалося на підставі строкових договорів, які укладалися між сторонами у цій справі, спочатку за договором від 01.06.2016 №   4, а згодом - від 12.02.2018 №   4, повернення майна за яким є предметом розгляду в цій справі. Умови укладеного між сторонами договору від 12.02.2018 №4 не містять жодних беззаперечних очікувань (сподівань) відповідача на автоматичне продовження безоплатного користування спірним об`єктом. Навпаки, формулювання п. 7.4 договору про те, що договір діє до 12.02.2023 та про те, що він може бути продовжений виключно за згодою сторін, - є однозначним, безумовним та взаємопогодженим сторонами цього правочину.
21.          Усталена поведінка сторін, яка склалась у період з 2003 року по 2016 рік, дозволяє стверджувати, що в цей період у відповідача були наявні законні очікування використовувати Миколаївський собор у подальшому, однак з моменту укладення договору від 12.02.2018 №   4 щодо строкового безоплатного використання Миколаївського собору, відповідач свідомо та з власності волі обмежив існуючий з 2003 року по 2016 рік обсяг прав на безстрокове використання цього об`єкта без укладення будь-якого договору, внаслідок чого раніше існуючий об`єкт правомірного очікування видозмінився у суттєво інший.
22.          Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що сподівання відповідача надалі безоплатно використовувати Миколаївський собор без укладення договору протягом невизначеного строку, припинилися з моменту укладення договору  від 12.02.2018 №   4, який породив нові законні очікування у вигляді продовження використання Миколаївського собору на умовах строкового, оплатного договору, як це передбачено частиною 2 статті 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна". З цих підстав відповідач з розумною обачністю не міг бути переконаний (сподіватися), що позивач матиме намір продовжувати договір від 12.02.2018 №   4 на тих самих умовах (безоплатного користування).
23.          Окрім того, суд апеляційної інстанції вказав на неправомірну поведінку відповідача, яка полягає у порушенні пункту 3.8 договору в частині повернення позивачеві Миколаївського собору, що зумовлює неможливість застосування до такої поведінки критерію "правомірних очікувань".
24.          Тому, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що, покликаючись на наявність "правомірних очікувань", відповідач фактично намагається штучно, шляхом підміни понять, трансформувати договірні строкові відносини безоплатного користування Миколаївським собором, які існували на підставі договору  від 12.02.2018 №   4, у позадоговірні відносини безстрокового користування цього ж об`єкта на безоплатній основі, що прямо суперечить частині 2 статті 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".
25.          Окрім того, суд апеляційної інстанції відхилив доводи скаржника щодо необхідності врахування правових висновків, які викладені у рішенні Конституційного Суду України від 18.06.2020 за №5-р(ІІ)/2020 щодо подолання колізійних норм одного ієрархічного рівня (ч. 2 ст. 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та ст. 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації") шляхом застосування спеціального закону, який має перевагу над загальним (lex specialis derogat generali), оскільки спір у даній справі стосується виконання умов існуючого договору в частині повернення майна, а не переддоговірного спору з приводу укладення нового договору щодо використання спірного об`єкта. Тобто спір у даній справі не вимагає подолання колізійних норм одного ієрархічного рівня.
Касаційна скарга
26.          Не погодившись із прийнятими рішеннями, відповідач звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Узагальнені доводи касаційної скарги
27.          Підставами касаційного оскарження судових рішень відповідач зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права, зокрема, статті 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). 
28.          Вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме з наступних питань:
1)          чи мала релігійна громада, яка безоплатно користувалася протягом тривалого часу культовою спорудою державної власності "правомірні очікування" на подальше безоплатне користування цим майном на підставі частини 2 статті 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації"?
2)          який закон на цей час має переважне правозастосування у правовідносинах щодо користування релігійними громадами культовими спорудами державної власності - Закон України "Про свободу совісті та релігійні організації" або Закон України "Про оренду державного та комунального майна"?
3)          яка є "легітимна мета" вилучення державою культової споруди у релігійної громади, яка володіла і користувалася цим майном протягом тривалого часу?
4)          в чому полягає "пропорційність" вилучення державою культової споруди у релігійної громади, яка володіла і користувалася цим майном протягом тривалого часу?
29.          Відповідач пояснює, що на підставі частини 2 статті 17 Закон України "Про свободу совісті та релігійні організації" "правомірно очікував" на продовження безоплатного користування Миколаївським собором, зокрема, шляхом укладання з позивачем не пізніше 13.02.2023 відповідного договору на новий строк. При цьому, мовчазна згода Заповідника на бездоговірне і безоплатне користування Релігійною громадою Миколаївським собором у період з 2003 по 2016 роки, а також практика укладання договорів, яка склалася між позивачем і відповідачем протягом останніх 7 років, робила "правомірні очікування" відповідача вагомими.
30.          З урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції відповідач зазначає, що дії позивача є невиправданим втручанням у мирне володіння майном Релігійної громади, тобто, втручання відбувається не "згідно із законом", суперечить "легітимній меті", є непропорційним.
31.          Зазначає, що втручання в мирне володіння майном відповідача відбувається не "згідно із законом", оскільки позивач неправильно тлумачить положення статті 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" щодо заборони передачі державного або комунального майна в безоплатне користування або позичку. Відповідач наполягає на тому, що правовідносини щодо передачі у користування культових будівель релігійним організаціям для задоволення їхніх потреб повинні, насамперед, регулюватися Законом України "Про свободу совісті та релігійні організації", який є спеціальним законом у зазначеній сфері правовідносин, стаття 17 якого передбачає, що культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Республіці Крим - Уряду Республіки Крим.
32.          Зазначає, що в судових рішеннях не обґрунтовано яку конкретно "легітимну мету" переслідує держава фізичним вилученням Миколаївського собору у Релігійної громади, яка користувалася цим майном протягом останніх 32 років. Натомість, наголошує на тому, що позивач з 09.02.2023 вчиняє бездіяльність щодо передання Миколаївського собору відповідачеві в оренду без проведення аукціону.
33.          Також суди не обґрунтували в чому полягає "пропорційність" фізичного вилучення Миколаївського собору у Релігійної громади, яка володіла і користувалася цим майном протягом останніх 32 років. Зазначає що виселення відповідача без надання останньому відповідної компенсації або без визначення альтернативного варіанту заміни одного нерухомого майна на інше є, безумовно, непропорційним втручанням в право релігійної громади м. Кременець на мирне володіння майном.
34.          Окрім того, скаржник наголошує на тому, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відмовив відповідачеві у заявленому відводу, оскільки у відповідача, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, існували обґрунтовані сумніви в неупередженості та об`єктивності суддів Західного апеляційного господарського суду.
Позиція інших учасників справи
35.          Міністерство культури та інформаційної політики України подало відзив на касаційну скаргу, в якому не погоджується з її доводами. Наголошує на тому, що до правовідносин оренди державного майна слід застосовувати Закон України "Про оренду державного та комунального майна". Вказує, що скаржник не може мати правомірних очікувань на поновлення договору, оскільки сам не вчиняв жодних дій для приведення договору у відповідність із Законом України "Про оренду державного та комунального майна". Просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
36.          Від Заповідника також надійшов відзив, у якому позивач не погоджується з доводами касаційної скарги, вважає їх безпідставними і необґрунтованими, а рішення судів такими, що ухвалені при дотримані норм процесуального права та з правильним застосуванням норм матеріального права. Просить відмовити у задоволенні касаційної скарги.
Узагальнені обставини справи, установлені судами попередніх інстанцій
37.          12.02.2018 між Заповідником (балансоутримувач) і Релігійною громадою (користувач) укладено договір № 4 "Про безоплатне користування релігійною громадою нерухомим майном, що є державною власністю", відповідно до пункту 1.1 якого балансоутримувач передає, а користувач приймає у безоплатне користування державне майно: приміщення пам`ятки архітектури національного значення Миколаївський собор з келіями, XVI-XVII ст., загальною площею 1756,0кв.м, охоронний № 668-Н, інвентарний №101300009, реєстровий №   26024191.17.АААДДЛ150, за адресою: вул. Шевченка, 53,57, м. Кременець, Тернопільська область.
38.          Майно передається в користування виключно під діючий храм для богослужінь релігійною громадою УПЦ, келії житлові, навчально-виховні приміщення (п.1.2 договору).
39.          12.02.2018 також було складено та підписано акт приймання - передачі Миколаївського собору, який є невід`ємною частиною договору, чим було підтверджено факт передачі об`єкта культурної спадщини в користування Релігійній громаді.
40.          Зі змісту п. 7.4 договору його укладено на 5 років, набирає чинності з моменту підписання сторонами і діє до 12.02.2023. Дія договору може бути продовжена за згодою сторін.
41.          Відповідно до п. 3.8 договору користувач зобов`язується у разі припинення дії цього договору повернути орендоване майно в належному стані, не гіршому ніж під час передачі його у користування, з урахуванням фізичного зносу, або у стані, обумовленому цим договором.
42.          22.11.2022 позивач листом вих. № 3/1-257 повідомив відповідача про те, що з 01.02.2020 вступив у дію Закон України "Про оренду державного та комунального майна" відповідно до частини 2 статті 9 цього Закону, забороняється передача державного або комунального майна в безоплатне користування або позичку. А тому, позивач повідомив відповідача, що договір № 4 про безоплатне користування релігійною громадою нерухомим майном, що є державною власністю від 12.02.2018, продовжуватися не буде. Одночасно позивач зазначив, що за потреби подальшого використання такого майна, необхідно укласти договір оренди з урахуванням вимог нового законодавства про оренду.
43.          30.01.2023 позивач звернувся з листом за вих. № 3/1-41 до настоятеля Релігійної громади, в якому повторно повідомив про закінчення терміну дії договору 12.02.2023, а також, необхідності забезпечення особистої присутності при складанні акта приймання-передачі майна - 13.02.2023.
44.          У свою чергу відповідач звернувся до Міністерства культури та інформаційної політики України для продовження користування спірним майном. За результатами розгляду звернення, релігійній громаді відмовлено у продовженні дії договору.
45.          Наказом від 09.02.2023 директора Заповідника створено комісію для повернення державного майна. Релігійну громаду письмово повідомлено про необхідність явки представника та почок приймання-передачі майна о 10:00 год. 13.02.2023 за місцем розташування майнового комплексу - м. Кременець, вул. Шевченка 53, 57.
46.          Однак, як стверджує позивач, під час засідання комісії з приймання-передачі майна представником Релігійної організації повідомлено про відсутність намірів щодо повернення майна, у зв`язку із чим складено акт про відмову у поверненні майна від 13.02.2023.
47.          Суди дослідили, що станом на час звернення позивача з позовом та станом на час розгляду справи судом, державне майно - приміщення пам`ятки архітектури національного значення - Миколаївський собор і надалі перебуває у користуванні відповідача - Релігійної громади.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду попередньої інстанції
48.          Згідно з частинами 1 - 2 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
49.          Судові рішення у справі оскаржуються відповідачем з підстав, передбачених пунктами 3, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України
50.          Як уже було зазначено вище, предметом розгляду цього спору є вимоги Заповідника про повернення орендованого майна пам`ятки культури національного значення, державного майна - Миколаївського собору, у зв`язку із закінченням строку дії договору оренди від 12.02.2018 № 4 "Про безоплатне користування релігійною громадою нерухомим майном, що є державною власністю".
51.          Задовольняючи позовні вимоги, суди першої та апеляційної інстанцій, із посиланням, зокрема, на положення частин 1, 3 статті 827, частини 1 статті 785, частини 2 статті 795 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України), пункту 10 статті 1, частини 2 статті 9, частини 1 статті 20, частини 1 статті 25 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визнали доведеним позивачем та не спростованим відповідачем те, що відповідач у даний час спірним майном користується без будь-якої правової підстави, оскільки термін дії договору закінчився, а відповідач не вжив заходів з повернення майна позивачеві у встановленому законом та договором порядку, чим порушив права позивача як особи в управлінні якої знаходиться спірне майно на володіння, користування та розпорядження таким майном.
52.          Відповідач у касаційній скарзі не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції, наголошує на порушенні його права, визначеного статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, на мирне володіння майном, з огляду на наявність "правомірних очікувань" подальшого безоплатного користування спіним майном на підставі частини 2 статті 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації".
53.          Колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не погоджується з доводами скаржника, з огляду на таке.
54.          Відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
55.          Концепція "майна" у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак і "майном" (пункт 98 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо прийнятності у справі "Броньовські проти Польщі" (Broniowski v. Poland), заява № 31443/96, ECHR 2002-X; пункт 22 рішення ЄСПЛ від 10 березня 2011 року у справі "Сук проти України", заява № 10972/05).
56.          У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути у тому числі "правомірні очікування" та "майнові права" (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі "Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії" (Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland) (заява № 12742/87); ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, №   10741/84).
57.          У рішенні ЄСПЛ у справі "Пайн Велі Девелопмент Лтд та інші проти Ірландії" від 23.10.1991 ЄСПЛ також зазначив, що статтю 1 Першого протоколу Конвенції можна застосувати до захисту "правомірних очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. "Правомірні очікування" виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей.
58.          Колегія суддів зазначає, що судами попередніх інстанцій не встановлено обставини щодо "правомірного очікування" відповідача, оскільки за результатами розгляду справи суди дослідили, що правовідносини безоплатного, бездоговірного, протягом невизначеного строку користування відповідачем Миколаївським собором трансформувалися у договірні строкові правовідносини, які підпадають під правове регулювання положень Закону України "Про оренду державного та комунального майна", положення частини 2 статті 9 якого (Закону) прямо забороняють безоплатне користування державним майном. Подальше користування державним майном, за висновком судів, можливе лише на підставі строкового, оплатного договору, укладеного у відповідності із нормами наведеного Закону.
59.          При цьому, місцевий господарський суд також дослідив, що Миколаївський собор не передавався відповідачеві його власником - державою у користування у відповідності із положеннями статті 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації".
60.          Таким чином, суди дійшли цілком обґрунтованого висновку про те, що сподівання відповідача на подальше безоплатне користування Миколаївським собором не ґрунтуються ні на положеннях чинного законодавства чи дійсного договору, ні на поведінці сторін, отже у відповідача відсутні будь-які "правомірні очікування", які б слугували винятковою підставою для відмови в здійсненні судового захисту порушеного права позивача на повернення відповідачем Миколаївського собору.
61.          Окрім того, як уже неодноразово зазначалося, предметом розгляду цього спору є вимоги про виконання відповідачем свого обов`язку щодо повернення майна в зв`язку із закінченням строку дії договору безоплатного користування цим майном, а не, як цілком підставно зазначив суд апеляційної інстанції, переддоговірний спір щодо укладення нового договору про використання спірного об`єкта, а тому, з огляду на предмет і підстави заявлених позовних вимог, необґрунтованими визнаються посилання скаржника на необхідність вирішення у межах розгляду цієї справи питання переваги норм Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" над нормами Закону України "Про оренду державного та комунального майна".
62.          Місцевий господарський суд, разом з тим, досить детально розглянув доводи відповідача щодо необхідності застосування до правовідносин передання у користування Релігійній громаді культової будівлі положень статті 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" та цілком обґрунтовано вказав, що спір у цій справі стосується повернення майна у зв`язку із закінченням терміну дії договору безоплатного користування, а не пролонгації подальшого безоплатного користування відповідачем Миколаївським собором. Водночас, оскільки спірне майно є об`єктом державної власності, місцевий господарський суд цілком підставно вказав, що передання такого майна в користування регулюється положеннями Закону України "Про оренду державного та комунального майна", відповідно до вимог якого подальше безоплатне користування державним майном є забороненим. Звідси суд першої інстанції вказав, що посилання відповідача на наявність вагомих "правомірних очікувань" щодо безстрокового, постійного, беззміного користування спірним майном - Миколаївським собором Релігійною громадою є безпідставними і такими, що не відповідають чинному законодавству і практиці ЄСПЛ.
63.          Доводів на спростування вказаного висновку суду першої інстанції, окрім як незгоди із таким висновком, касаційна скарга не містить. Відповідач вкотре наголошує, що має право на укладення з позивачем договору безоплатного користування Миколаївським собором. Втім відповідні доводи вже були спростовані як судом першої, так і судом апеляційної інстанції із посиланням на те, що правовідносини подальшого використання Миколаївського собору, які повинні бути приведені у відповідність до норм чинного законодавства, не є предметом розгляду цього спору.
64.          Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК України, підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
65.          Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору. 
66.          Отже, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.
67.          Відповідач у межах розгляду цієї справи не довів, що в нього відсутній обов`язок із повернення Миколаївського собору із безоплатного користування, як і не довів, що в нього наявні "правомірні очікування" щодо подальшого безоплатного користування державним майном які б підлягали захисту в межах цього судового провадження, а відтак Верховний Суд констатує відсутність підстав для формування висновків, на яких наполягає скаржник у пункті 28 цієї постанови.
68.          На обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України, відповідач, по суті, ставить Верховному Суду питання, на які, на його думку, необхідно дати відповідь. Також вказує на необґрунтованість судових рішень у контексті "легітимної мети" і "пропорційності" вилучення Миколаївського собору. Проте, відповідні доводи не є належним обґрунтуванням наведеної підстави касаційного оскарження, оскільки, ставлячи у касаційній скарзі питання, скаржник жодним чином не спростовує висновки судів, які вже по факту надали вичерпну відповідь на всі заявлені в судах першої та апеляційної інстанції заперечення проти позовних вимог. Незгода скаржника із висновками судів, без обґрунтування неправильності застосування/   порушення норм права, не є автоматичною підставою для формування Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин.
69.          Окрім того, відповідач в межах розгляду цієї справи не довів наявності "правомірних очікувань" на право подальшого безоплатного користування майном, які б підлягали захисту, а тому критерії правомірного втручання у право мирного володіння майном, напрацьовані ЄСПЛ, якими оперує скаржник у касаційній скарзі у контексті вилучення у Релігійної громади культової споруди (зокрема, в частині легітимної мети та пропорційності відповідного вилучення), не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, які покладені в основу оскаржуваних судових рішень (зокрема і ті, що відповідач не позбавлений права привести користування культовою спорудою у відповідність до вимог чинного законодавства, а також необхідність обов`язкового врахування у спірних правовідносинах вимог Закону України "Про оренду державного та комунального майна"), не можуть бути підставою для обмеження права власності держави, як власника спірного майна (гарантованого Конституцією України, Цивільним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами), на вільне володіння, користування та розпорядження на власний розсуд своїм майном у відповідності до вимог чинного законодавства, у зв`язку із протиправною поведінкою позивача, який не вчиняє дій, передбачених умовами договору та вимогами законодавства щодо повернення майна з користування, та не свідчать про неправильне застосування судами норм матеріального права, а відтак відповідні доводи касаційної скарги також не свідчать про необхідність формування Верховним Судом відповідних висновків у межах розгляду цієї справи.
70.          Колегія суддів вкотре наголошує, що відповідач не довів наявність будь-яких "правомірних очікувань" чи "законних сподівань" на подальше безоплатне користування спірним майном, а тому його неправомірна і суперечлива поведінка щодо неповернення державі майна, небажання привести користування майном у відповідність до вимог чинного законодавства, як вірно зазначив суд апеляційної інстанції, не може породжувати "правомірних очікувань", як і не може перешкоджати власникові у здійснення ним своїх правомочностей.
71.          Враховуючи обґрунтування, викладені вище у цій постанові, Суд дійшов висновку, що під час касаційного розгляду не було виявлено неправильного застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, тому і підстав для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень у касаційному провадженні, яке відкрито з підстави, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України, не має.
72.          Окрім того, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що Згідно з принципами диспозитивності та змагальності у господарському процесі України сторони вільні у розпорядженні їхніми процесуальними правами (зокрема, і щодо подання зустрічного позову), несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ними процесуальних дій, а суд не має можливості розглянути не ініційовані сторонами питання (пункти 4 і 5 частини 3 статті 2, частини 1 - 4 статті 13, стаття 14 ГПК України).
73.          Під час розгляду цієї справи скаржник розпорядився його процесуальними правами та не заявив зустрічний позов про відшкодування моральної та матеріальної шкоди у зв`язку із заявленими до нього вимогами. Крім того, суди попередніх інстанцій не мали жодних об`єктивних даних, які би могли дозволити оцінити наявність і розмір шкоди, якої міг зазнати скаржник унаслідок задоволення позову, а також зумовленого цим розчарування у неможливості подальшого використання спірної земельної ділянки не за цільовим призначенням (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "Рисовський проти України" (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), § 77). Тому як імовірний майновий тягар, так і ймовірний тягар такого розчарування може належно оцінити суд у відповідному судовому процесі, ініційованому скаржником (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18).
74.          Звідси Верховний Суд відхиляє посилання відповідача на відсутність відповідної компенсації у зв`язку із задоволенням позову.
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини 2 статті 287 ГПК України
75.          Відповідач у касаційній скарзі зазначає, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні відводу суддям Західного апеляційного господарського суду Скрипчук   О.   С., Матущаку О.   І., Плотніцькому Б.   Д., які розглядали цю справу, та щодо яких у відповідача були наявні обґрунтовані сумніви щодо їх об`єктивності та неупередженості по відношенню до Української Православної Церкви (далі - УПЦ), оскільки ці судді проживають у м.   Львові, та не могли не потрапити під вплив громадської думки яка полягає у ворожому ставленні до УПЦ.
76.          З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
77.          Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Право кожного на справедливий розгляд справи незалежним і безстороннім судом закріплено у статті 6 Конвенції. 
78.          Стаття 6 Конвенції вимагає, щоб суд у межах своїх повноважень був неупередженим. Неупередженість зазвичай означає відсутність упередженості або суб`єктивного ставлення, що може бути оцінене багатьма способами (рішення ЄСПЛ у справі "Ветштайн проти Швейцарії").
79.          Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 35 ГПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді.
80.          З цього приводу Європейський суд з прав людини зазначив, що у контексті суб`єктивного критерію особиста безсторонність судді презюмується, допоки не доведено протилежного. При оцінці об`єктивного критерію окремо від поведінки суддів слід визначити, чи існували переконливі факти, які могли би викликати сумніви щодо їхньої безсторонності. Це означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезстороннім, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими (пункти 29, 31 рішення ЄСПЛ "Газета "Україна-центр" проти України" від 15.07.2010).
81.          ГПК України не встановлює вичерпного переліку обставин, які свідчать про необ`єктивність судді, однак зазначається, що такі підстави повинні бути обґрунтовані особою, яка ініціює питання про відвід судді.
82.          Верховний Суд зазначає, що істинність твердження про упередженість та/чи небезсторонність судді має бути доведена, адже суб`єктивний критерій вимагає оцінки реальних дій окремого судді (суддів) під час розгляду конкретної справи і лише після встановлення фактів у поведінці судді, які можна кваліфікувати як прояв упередженості, можливо поставити під сумнів його безсторонність.
83.          Апеляційний господарський суд, установивши, що доводи заяви про відвід ґрунтуються на припущеннях про негативне ставлення до УПЦ та не є підставою для того, щоб вважати колегію суддів упередженою, оскільки суди здійснюють правосуддя самостійно, втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняється, з урахуванням того, що відповідач не довів жодними належними доказами встановлених статтями 35, 36 ГПК України підстав для відводу вказаної колегії суддів від розгляду справи, ураховуючи, що заява про відвід надійшла до суду пізніше ніж за три робочі дні до засідання, на підставі абз. 2 частини 3 статті 39 ГПК України дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність заяви про відвід суддів, та відмовив у її задоволенні.
84.          З урахуванням вказаного відсутні підстави для визнання відмови у задоволенні відводу необґрунтованою, адже суд апеляційної інстанції розглянув та відхилив усі доводи відповідача з дотриманням вимог закону, а справа була розглянута у законному складі суду.
85.          Інших доводів, окрім тих, які вже визнані судом апеляційної інстанції припущеннями та такими, що не підтверджені жодними належними доказами, відповідач у касаційній скарзі не наводить, як і не наводить інших підстав для відводу (самовідводу) суддів, передбачених статтями 35, 36 ГПК України чи будь-яких інших порушень норм процесуального права під час розгляду заяви про відвід, а відтак необґрунтованими визнаються доводи скаржника про наявність підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції з підстави, передбаченої пунктом 2 частини 1 статті 310 ГПК України.
86.          Усі інші доводи касаційної скарги Релігійної громади підставами касаційного оскарження не обґрунтовані, підставою відкриття касаційного провадження не слугували, направлені на переоцінку встановлених у справі обставин, що виходить за межі касаційного розгляду, передбачені статтею 300 ГПК України, а тому судом касаційної інстанції і не розглядаються.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
87.          Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 308 ГПК України). Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (стаття 309 ГПК України).
88.          Враховуючи наведені положення законодавства та висновки, зроблені касаційним судом під час касаційного провадження у цій справі, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду вирішила, що подана Релігійною громадою касаційна скарга є необґрунтованою і задоволенню не підлягає. Водночас прийняті у справі рішення і постанова відповідають правовим нормам, а тому не можуть бути змінені чи скасовані. 
Розподіл судових витрат
89.          Оскільки суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін оскаржувані судові рішення, відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати необхідно покласти на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Релігійної громади "Парафія Святителя Миколая" Свято-Миколаївського собору міста Кременець Кременецького району Тернопільської єпархії Української Православної Церкви залишити без задоволення.
2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 02.10.2023 і рішення Господарського суду Тернопільської області від 15.06.2023 у справі № 921/164/23 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                          О. В. Случ 

Судді                                                                                                    Н. О. Волковицька

                                                                                                    С. К. Могил