ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7376/23 Справа № 202/3936/16-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кухтін Г. О. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2023 року        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
               головуючого - судді Демченко Е.Л.
               суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О.
               при секретарі — Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 05 липня 2022 року по справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - 

в с т а н о в и л а:

       У червні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі – ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи його тим, що 28 грудня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та  ОСОБА_1  укладений кредитний договір №DNР0GK00000094, відповідно до якого він отримав кредит у розмірі 36 000 доларів США зі сплатою 12% річних, строком дії до 28 грудня 2026 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 28 грудня 2006 року між банком та ОСОБА_2 укладений договір поруки №DNР0GK00000094, згідно з умовами якого ОСОБА_2 зобов`язалася відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його зобов`язань перед кредитором за кредитним договором.
       Вказували, що у зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором, станом на 10 травня 2016 року, у ОСОБА_1 утворилася заборгованість у розмірі 102 470,34 долари США, що за офіційним курсом Національного банку України (далі – НБУ) на 10 травня 2016 року становить 25 578 153,75 грн., з яких: заборгованість за кредитом – 29 107,19 доларів США, заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом – 28 454,22 долари США; заборгованість зі сплати комісії за користування кредитом – 5 048,02 долари США; пеня – 39 860,91 долар США.
       Зазначали, що на виконання пункту 5 договору поруки від 28 грудня 2006 року №DNР0GK00000094 вони направили ОСОБА_2 письмову вимогу із зазначенням невиконаних позичальником зобов`язань за договором кредиту від 28 грудня 2006 року №DNР0GK00000094. Відповідно до пункту 6 договору поруки від 28 грудня 2006 року №DNР0GK00000094 поручитель зобов`язаний виконати зобов`язання, зазначені у письмовій вимозі кредитора, протягом п`яти календарних днів з моменту її отримання.
       Посилаючись на те, що вимогу ПАТ КБ «ПриватБанк» від 14 травня 2016 року ОСОБА_2 не виконала, допущена позичальником заборгованість так і залишається непогашеною, просили суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно заборгованість за договором кредиту від 28 грудня 2006 року №DNР0GK00000094 у розмірі 102 470,34 долари США, що за офіційним курсом НБУ (станом на 10 травня 2016 року) становить 25 578 153,75 грн., з яких: заборгованість за кредитом – 29 107,19 доларів США, заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом – 28 454,22 долари США; заборгованість зі сплати комісії за користування кредитом – 5 048,02 долари США; пеня – 39 860,91 долар США.
       Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 05 липня 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №DNР0GK00000094 від 28 грудня 2006 року у розмірі 82 609,43 доларів США, що за курсом НБУ від 10 травня 2015 року складає 2 078 453,28 грн., яка складається з: 29 107,19 доларів США – заборгованість за кредитом, 28 454,22 доларів США – заборгованість по процентам за користування кредитом, 5 048,02 доларів США – заборгованість по комісії за користування кредитом, 20 000 доларів США – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також сплачений судовий збір у розмірі 20 784,53 грн. В задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до    ОСОБА_2  про стягнення заборгованості за кредитним договором – відмовлено. 
       Не погодившись з таким рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог до поручителя  ОСОБА_2  про стягнення заборгованості, а також в частині розподілу судових витрат та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позов АТ КБ «ПриватБанк» до поручителя  ОСОБА_2  про стягнення заборгованості за кредитним договором та стягнути солідарно з  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2  на користь позивача заборгованість за кредитним договором №DNР0GK00000094 від 28 грудня 2006 року у розмірі 82 609,43 доларів США, що складається з: 29 107,19 доларів США – заборгованість за кредитом, 28 454,22 доларів США – заборгованість по процентам за користування кредитом,       5 048,02 доларів США – заборгованість по комісії за користування кредитом, 20 000 доларів США – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань, в іншій частині рішення залишити без змін. При цьому, стягнути з    ОСОБА_1  та ОСОБА_2  на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір за подачу позову та за апеляційне оскарження.   
       Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення. Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 05 липня 2022 року залишено без змін. 
       Постановою Верховного Суду від 31 травня 2023 року касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року в частині вирішення позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 скасовано. Справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення змінити в частині обґрунтування підстав відмови в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 , виходячи з наступного.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.        
       Встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що 28 грудня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №DNР0GK00000094.
       Відповідно до пункту 1.1 договору банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк з 28 грудня 2006 року до 28 грудня 2026 року включно, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 30 000 доларів США для купівлі будинку, а також 6 000,00 доларів США для сплати страхових платежів у випадках та згідно з порядком, передбачених пунктами 1.3.1, 2.2.7 цього договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця у період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.11 цього договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з пунктом 6.2 договору.
       Сторони погодили період сплати з 22 до 30 числа кожного місяця. Щомісяця у період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 393,82 долари США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотками, винагородою, комісіями.
       28 грудня 2006 року між банком та ОСОБА_2 укладений договір поруки №DNР0GK00000094, згідно з умовами якого вона зобов`язалася відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його зобов`язань перед кредитором за кредитним договором.
       Станом на 10 травня 2016 року банком рахується заборгованість за кредитним договором від 28 грудня 2006 року №DNР0GK00000094 у розмірі 102 470,34 долари США, з яких: 29 107,19 доларів США – заборгованість за кредитом, 28 454,22 долари США – заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом, 5 048,02 долари США – заборгованість зі сплати комісії за користування кредитом, 38 860,91 долар США – пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором кредиту.
       Вирішуючи позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до  ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог. Водночас, з огляду на те, що розмір пені значно перевищує розмір завданих банку збитків, суд першої інстанції, дійшов висновку про наявність правових підстав для зменшення суми пені, яка підлягає стягненню з  ОСОБА_1 , з 38 860,91 долар США до 20 000 доларів США, на підставі частини третьої статті 551 ЦК України. Вирішуючи позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки заборгованість за договором кредиту від 28 грудня 2006 року №DNР0GK00000094 почала виникати з квітня 2009 року, а з позовом до суду банк звернувся 17 червня 2016 року, то порука ОСОБА_2 припинилася на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України.
       Колегія суддів звертає увагу на те, що рішення оскаржується позивачем виключно в частині відмови у задоволенні позову до поручителя ОСОБА_2 , а тому в іншій частині рішення суду не переглядається. 
       Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову банку до поручителя ОСОБА_2 , втім не погоджується з підставами відмови, у зв`язку з наступним.
       Згідно з частиною першою 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
       Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
       Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
       Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.
       Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
       Відповідно до частини першої статті 550, частин першої, третьої статті 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
       У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
       Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
       Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення – невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
       Згідно з частиною першою статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
       Відповідно до частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
       Згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України (тут і далі – у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.
       Аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що у законі передбачено три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги).
       Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права, кредитор вчиняти не вправі.
       Питання правильного застосування частини четвертої статті 559 ЦК України було предметом розгляду у справі №202/781/14-ц, за наслідками розгляду якої Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 червня 2021 року зазначила, що за змістом частини четвертої статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука за кожним із зобов`язань, визначених періодичними платежами, припиняється після шести місяців з моменту спливу строку погашення кожного чергового платежу.
       Пред`явлення кредитором вимоги до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку виконання частини основного зобов`язання, визначеної періодичним платежем, є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги у зв`язку з припиненням поруки за відповідною частиною основного зобов`язання (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №408/8040/12, від 20 червня 2018 року у справі №758/6863/14-ц, на які посилається заявник у касаційній скарзі).
       У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у справі №725/3981/14, зазначено, що визначений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк припинення поруки (який на момент виникнення спірних правовідносин складав шість місяців) застосовується виключно у тому разі, якщо такий строк не встановлено у самому договорі поруки. Зміна строку виконання основного зобов`язання шляхом реалізації кредитором права на дострокове стягнення суми заборгованості не змінює строк чинності поруки, визначений сторонами у договорі поруки.
       Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі №185/10409/15, від 24 травня 2022 року у справі №754/11448/15, на які АТ КБ «ПриватБанк» також посилається у касаційній скарзі.
       Згідно з пунктами 5,6 договору поруки від 28 грудня 2006 року №DNР0GK00000094 у випадку невиконання боржником якого-небудь зобов`язання, передбаченого пунктом 1 цього договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаного зобов`язання.
       Поручитель зобов`язаний виконати зобов`язання, зазначені у письмовій вимозі кредитора, протягом п`яти календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної у пункті 5 цього договору.
       Відповідно до пункту 12 договору поруки від 28 грудня 2006 року №DNР0GK00000094 порука за цим договором припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту.
       У постанові Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі №2011/20950/12 зазначено, що: «зміна строку кредитування не змінює істотних умов договору поруки, укладеного для забезпечення виконання основного зобов`язання. Порука припиняється через 5 (п`ять) років з дня настання терміну повернення кредиту (пункт 12 договору поруки), а змінюється тільки строк, від якого вказані 5 (п`ять) років поруки починають свій відлік (в даному випадку вони відраховуються не із серпня 2017 року – строку повернення кредиту, визначеного умовами кредитного договору, а з грудня 2008 року – після настання зміненого згідно з пунктом 7.1 договору строку виконання основного зобов`язання)».
       Дослідивши обставини даної справи, колегія суддів доходить висновку, що порука ОСОБА_3 не є припиненою на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України. 
       Колегія суддів приймає до уваги те, що банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти на строк з 28 грудня 2006 року до 28 грудня 2026 року (пункт 1.1 кредитного договору від 28 грудня 2006 року № DNР0GK00000094).
       Згідно з пунктом 1.3 кредитного договору від 28 грудня 2006 року №DNР0GK00000094 забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за цим договором виступає іпотека домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 .
       Відповідно до підпункту 2.3.3 пункту 2.3 кредитного договору від 28 грудня 2006 року №DNР0GK00000094 у разі порушення позичальником зобов`язань, передбачених умовами цього договору. Зокрема при порушенні цільового використання коштів, банк має право змінити умови договору – зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії й відсотків за його користування, виконання інших зобов`язань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. Згідно зі статтями 212,611,651 ЦК України щодо зобов`язань, строк виконання яких не настав, вважається, що строк настав у зазначену у повідомленні дату. На цю дату позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту у повному обсязі, винагороду й відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші вимоги за договором.
       Банк має право стягнути кредит до настання дати, передбаченої пунктом 1.1 цього договору, у тому числі шляхом звернення стягнення на заставлене майно при настанні умов, передбачених пунктом 2.3.3 (підпункт 2.3.7 пункту 2.3 кредитного договору від 28 грудня 2006 року №DNР0GK00000094).
       В постанові Верховного Суду від 31 травня 2023 року зазначено, що під час нового апеляційного розгляду суду апеляційної інстанції необхідно врахувати висновки Верховного Суду, викладені у цій справі, належно перевірити доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк», дослідити умови кредитного договору від 28 грудня 2006 року №DNР0GK00000094, договору поруки від 28 грудня 2006 року №DNР0GK00000094, наданий банком розрахунок заборгованості, встановити коли відбулася зміна банком строку кредитування, чи виконане заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 жовтня 2013 року (справа №422/9859/12). 
       З метою виконання вимог, вказаних Верховним Судом, колегією суддів було витребувано від позивача кредитну справу за кредитним договором від 28 грудня 2006 року №DNР0GK00000094, укладеним між ПАТ КБ “ПриватБанк” та  ОСОБА_1 ; договором поруки  від 28 грудня 2006 року №DNР0GK00000094, укладеним між ПАТ КБ “ПриватБанк” та  ОСОБА_2 , та договором іпотеки від 28 грудня 2006 року №DNР0GK00000094, укладеним між ПАТ КБ “ПриватБанк” та  ОСОБА_1 , для огляду в судовому засіданні. Витребувано у позивача інформацію стосовно того, чи виконане заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 жовтня 2013 року по справі №422/9859/12 за позовом ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про звернення стягнення. 
       Також було витребувано для огляду справу №422/9859/12.
       На виконання ухвали позивачем надано копію виписки по рахунку, копію інформаційної довідки з державного реєстру речових прав, копії документів з кредитної справи. Зазначено, що матеріали кредитної справи будуть надані для огляду в судовому засідання 10 жовтня 2023 року. 
       Позивачем зазначено, що рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 жовтня 2013 року виконане. Предмет іпотеки реалізований 13 квітня 2016 року та сума від його реалізації у розмірі 14 174,42 долари США направлена на погашення пені, що підтверджується випискою по рахунку. 
       Ленінським районним судом м.Дніпропетровська на запит надано відповідь про те, що цивільна справа №422/9859/12 знищена по закінченню терміну зберігання. 
       Дослідивши надані позивачем докази та зміст заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2013 року колегія суддів дійшла наступних висновків. 
       У жовтні 2012 року ПАТ КБ “ПриватБанк” зверталося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 посилаючись на те, що 28 грудня 2006 року між позивачем та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №DNP0GK00000094, згідно якого відповідач отримав кредит в розмірі 30 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 28 грудня 2026 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ПАТ «Приватбанк» і ОСОБА_1 28 грудня 2006 року уклали договір іпотеки №DNP0GK00000094. Згідно з договором іпотеки ОСОБА_1 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: домоволодіння АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 300 кв.м, яке складається з А-1 житлового будинку загальною площею 50,5 кв.м, житловою площею 21,6 кв.м, Б – сарай, В – вбиральня, Г – літня кухня, Д – сарай, Е – навіс, 1-7, 1 – споруди, переліченими у пункті 7 договору іпотеки, які розташовані в АДРЕСА_1 . Позивач свої зобов`язання виконав, кредит надав, але відповідач ОСОБА_1 належним чином свої зобов`язання не виконав, допустивши прострочення повернення кредиту, внаслідок чого за ним, станом на 03 жовтня 2012 року, утворилась заборгованість перед позивачем в розмірі 53 869,47 доларів США, що в еквіваленті складає 430 417,07 грн. З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №DNP0GK00000094 від 28 грудня 2006 року у сумі 53 869,47 доларів США, що в еквіваленті складає 430 417,07 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки: домоволодіння АДРЕСА_1 , що належить на праві власності на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_1 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» з укладанням від імені відповідача ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» повноважень, необхідних для здійснення продажу; виселити ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які проживають у зазначеному домоволодінні зі зняттям з реєстраційного обліку у Головному управлінні державної міграційної служби у Дніпропетровській області, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного домоволодіння, та стягнути в рівних частках з відповідачів на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати по справі у розмірі 3 219 грн.
       Заочним рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 жовтня 2013 року позовні вимоги задоволені частково. Вирішено в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №DNP0GK00000094 від 28 грудня 2006 року у сумі 53 869,47 доларів США, що еквівалентно по офіційному курсу НБУ станом на 03 жовтня 2012 року – 430 417,07 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки – домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку літ.А-1, загальною площею 50,3 кв.м, житловою площею 21,6 кв.м, сарай літ.Б, вбиральня літ.В, літня кухня літ.Г, сарай літ.Д, навіс літ.Е, споруди 1-7,1, яке розташоване на земельній ділянці площею 300 кв.м у АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки №DNP0GK00000094 від 28 грудня 2006 року) публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» з укладанням від імені відповідача ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отримання кадастрового номеру земельної ділянки загальною площею 300 кв.м, розташованої у АДРЕСА_1 , з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях, незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки; вирішено питання щодо розподілу судових витрат; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
       Від указаного висновку Велика Палата Верховного Суду не відступила (див. постанову від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16)
       З врахуванням того, що банк звернувся у 2012 році із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та заочним рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 жовтня 2013, яке набрало законної сили та виконане 13 квітня 2016 року, банк не мав права нараховувати проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку. 
       Так, рішенням було звернуто стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №DNP0GK00000094 від 28 грудня 2006 року у сумі 53 869,47 доларів США, що за офіційним курсом НБУ, станом на 03 жовтня 2012 року, становить 430 417,07 грн. (29 025,66 доларів США – заборгованість за кредитом, 13 439,83 долари США – заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом, 2 468,02 долари США – комісія, 8 395,96 доларів США – пеня).
       Після виконання рішення суду та реалізації предмету іпотеки 13 квітня 2016 року, банком було подано даний позов 17 червня 2016 року та зазначено про наявність заборгованості станом на 10 травня 2016 року вже у розмірі 102 470,34 долари США, з яких: 29 107,19 доларів США – заборгованість за кредитом (розмір заборгованості за тілом збільшився), 28 454,22 долари США – заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом (розмір заборгованості за відсотками збільшився), 5 048,02 долари США – заборгованість зі сплати комісії за користування кредитом (заборгованість за комісією збільшилася), 38 860,91 долар США – пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором кредиту (пеня збільшилася).
       Тобто, не дивлячись на пред`явлення позову 30 жовтня 2012 року та часткове задоволення вимог банку рішенням від 07 жовтня 2013, банк протиправно продовжив нараховувати заборгованість. 
       Розрахунок заборгованості, наданий банком разом із позовом, не узгоджується з випискою по рахунку наданою на виконання ухвали суду про витребування доказів. Зокрема, у вказаному розрахунку відсутнє зарахування 13 квітня 2016 року у розмірі 14 174,42 долари США. 
       Колегія суддів позбавлена можливості встановити дійсну суму заборгованості за кредитним договором, яка підлягає до стягнення з поручителя ОСОБА_2 солідарно із божником ОСОБА_1 . 
       Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі стосовно обґрунтованості позову до ОСОБА_3 , не можуть бути прийняті до уваги у зв`язку з їх недоведеністю.
       Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення зміні в частині обґрунтування підстав відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 .
       Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають.
       Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” задовольнити частково. 

       Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 05 липня 2022 року змінити, виклавши його мотивувальну частину щодо відмови у задоволенні позовних вимог до  ОСОБА_2  в редакції цієї постанови. 

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                                Е.Л.Демченко 

               Судді:                                                        Т.Р.Куценко 

                                                                               М.О.Макаров