Номер провадження: 22-ц/813/415/23 
Справа № 523/4699/19
Головуючий у першій інстанції Аліна С. С.
Доповідач Дришлюк А. І.
Категорія: 5

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.11.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,
при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 березня 2020 року в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, про витребування майна з незаконного володіння, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, про виселення,

ВСТАНОВИВ:

22 березня 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в якій просила визнати договір № 1/2000-00653 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 07 серпня 2000 року, який укладений на Регіональній товарній біржі РТБ, між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - недійсним. Витребувати у ОСОБА_1 із незаконного володіння майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з однієї кімнати, загальною площею 32 кв.м., житлова площа 18,6 кв.м. на користь ОСОБА_2 . Усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні та розпорядженні майном, а саме: квартирою АДРЕСА_1 та виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 . Свої вимоги обґрунтувала тим, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 31.10.1995 року ОСОБА_4 , який є батьком позивачки, належала квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 5-23).
05 березня 2020 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси (головуючий суддя Аліна С.С.) позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про визнання договору недійсним, витребування майна з незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, виселення було задоволено. Визнано договір № 1/2000-00653 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 07 серпня 2000 року, укладений на Регіональної товарної біржі між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 недійсним. Витребувано у ОСОБА_1 із незаконного володіння майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з однієї кімнати, загальною площею 32 кв.м., житлова площа 18,6 кв.м. на користь ОСОБА_2 . Усунуто перешкоди ОСОБА_2 у користуванні та розпорядженні майном, а саме: квартирою АДРЕСА_1 та виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 230).
24 березня 2020 року ОСОБА_1 через канцелярію Суворовського районного суду м. Одеси подала апеляційну скаргу на рішення від 05 березня 2020 року. Апелянтка не погоджується з вказаним рішенням у зв`язку з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильністю установлення обставин, які мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими та невідповідністю висновків суду обставинам справи. Апелянт вказує на те, що факт того, що спірний договір купівлі – продажу №1/2000-00653 між сторонами не укладався, є недоведеним, але який суд помилково вважав встановленим, отже позовна вимога про визнання недійсним договору №1/2000-00653 купівлі - продажу не може бути задоволена, як і похідні позовні вимоги. Крім того, для витребування спірної квартири у ОСОБА_1 як добросовісного набувача необхідно довести, що ця квартира вибула з володіння ОСОБА_4 не з його волі. Доказів, що спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_4 не з його волі, позивачем не надано. На думку апелянта, позивач повинен вирішувати питання повернення чи відшкодування з ОСОБА_3 , який був стороною спірного договору, а не витребувати спірну квартиру у добросовісного набувача, а отже позовна вимога про витребування у ОСОБА_1 із законного володіння спірної квартири не може бути задоволена. Крім того, на думку апелянта, судом першої інстанції не з`ясовані питання спадкування, оскільки не витребувана копія спадкової справи після смерті ОСОБА_4 , на підставі якої з`ясовується коло спадкоємців, які прийняли спадщину. На думку апелянта, матеріалами справи не доведено обставину, що позивач ОСОБА_2 має право на витребування майна. Також апелянтка звертає увагу на те, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції позбавляє права власності добросовісного набувача, який буде змушений шукати способи компенсації своїх витрат. Тобто, конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятою, та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Апелянт просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 березня 2020 року, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі (т. 1, а.с. 240-244).
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 10, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці, тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.
В ході підготовки справи до розгляду ухвалами Одеського апеляційного суду від 25 березня 2021 року, від 08 липня 2021 року та 08 вересня 2022 року вирішено питання щодо витребування доказів, а ухвалою від 20 липня 2023 року у справі призначення судова почеркознавча експертиза, на час проведення якої провадження у справі було зупинене. 13 жовтня 2023 року матеріали цивільної справи разом із висновком експерта №23-3897 були повернуті до Одеського апеляційного суду. У зв`язку з цим, провадження у справі було поновлене, справа призначена до розгляду на 16 листопада 2023 року.
У судовому засіданні 16 листопада 2023 року представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив її відхилити. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції до суду не подавали.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача та дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга частково підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка ОСОБА_2 має право на витребування майна, оскільки є спадкоємцем першої черги, після померлого її батька ОСОБА_4 , з володіння якого вибула спірна квартира АДРЕСА_1 , поза його волею.
Апеляційний суд, частково задовольняючи апеляційну скаргу, вважає за потрібне зазначити наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Обставини справи та оцінка апеляційного суду.
Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 31 жовтня 1995 року, яке видане Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів, зареєстровано і записано у реєстрову книгу за № 16-2609 власником квартири АДРЕСА_1 , є ОСОБА_4 (т. 1, а.с. 83).
У листопаді 2017 року ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , від 13 серпня 2018 року (т. 1, а.с. 13).
Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, яка складається з квартири АДРЕСА_1 .
Позивачка ОСОБА_2 , яка є донькою померлого ОСОБА_4 та відповідно спадкоємицею першої черги, звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М. з заявою про прийняття спадщини після смерті її батька ОСОБА_4 (т. 1, а.с. 16).
Однак, нотаріусом було повідомлено позивачці ОСОБА_2 про те, що її батьком при житті був укладений договір купівлі-продажу від 07 серпня 2000 року № 1/2000-00653, між ним, з однієї сторони, та ОСОБА_3 , з іншої сторони, згідно з яким ОСОБА_4 продав квартиру АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчений на Регіональній товарній біржі (т. 1, а.с. 18-19).
У подальшому, як вбачається з копії договору купівлі-продажу від 06 липня 2018 року, ОСОБА_3 продав спірну квартиру ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 20-20 зворот).
Позивач вважає, що спірна квартира вибула із володіння її батька поза його волею, у зв`язку з чим та з метою відновлення своїх прав вона була вимушена звернутися із даним позовом до суду, в якому просила визнати договір купівлі-продажу недійсним та витребувати спірне майно із чужого незаконного володіння.
Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. 
Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
За ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Загальні вимоги до письмової форми правочину встановлені у статті 207 ЦК України. Так, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. 
Обґрунтовуючи позовні вимоги та зазначаючи, що спірний договір купівлі-продажу укладено поза волею власника спірного нерухомого майна ( ОСОБА_4 ), позивач наголошувала на тому, що її батько не підписував вказаний договір, а тому для підтвердження своїх доводів просила провести у справі судову почеркознавчу експертизу та подала відповідне клопотання під час розгляду справи апеляційним судом.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
У зв`язку з тим, що судом першої інстанції судова почеркознавча експертиза проведена не була, ухвалою Одеського апеляційного суду від 20 липня 2023 року клопотання позивача було задоволено, призначена експертиза, на виконання якої поставлене запитання: Чи виконані надпис « ОСОБА_4 » та підпис від імені ОСОБА_4 у договорі №1/2000-00653 купівлі-продажу нерухомого майна від 07.08.2000 року (оригінал якого знаходиться у матеріалах справи) власне ОСОБА_4 , чи іншою особою або особами? (т. 2, а.с. 211-214).
Згідно з висновком експерта №23-3897 рукописні записи « ОСОБА_4 » у Договорі №1/2000-00653 купівлі-продажу нерухомого майна від 07.08.2000, розміщені у графах «Продавець» на 2-й та 3-й сторінках, виконані не ОСОБА_4 , а іншою особою.
Підписи від імені ОСОБА_4 у Договорі №1/2000-00653 купівлі-продажу нерухомого майна від 07.08.2000, розміщені у графі 4 «Продавець відповідно до ст. 229 ЦК України свідчить про відсутність прав третіх осіб на квартиру, що відчужується, в тому числі про те, що квартира, яка відчужується, до дійсного часу не продана, не перебуває в заставі, не здана в оренду, у спорі та під арештом не перебуває», у графі «Продавець» на 2-й сторінці, а також у графі «Продавець» на 3-й сторінці, виконані не самим ОСОБА_4 , а іншою особою (т. 3, а.с. 5-5 зворот). 
Відповідачами доводи та надані стороною позивача докази не спростовані. Таким чином, оскільки ОСОБА_4 не підписував спірний договір №1/2000-00653 від 07 серпня 2000 року, то воля на його укладення була відсутня, що у свою чергу свідчить про наявність підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним.
Стаття 321 ЦК України встановлює принципи непорушності права власності. Відповідно до цієї норми право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Статтею 388 ЦК України визначені випадки витребування майна власником від добросовісного набувача, зокрема, у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.
Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Пунктом 21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» встановлено, що у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України.
У пункті 26 зазначеної постанови вказано, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК, переходить до спадкоємців власника.
Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). 
Як вже зазначалося вище, ОСОБА_3 продав спірну квартиру ОСОБА_1 , не маючи належних правових підстав на таке відчуження. Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Оскільки позивачем доведено, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника поза його волею, позовні вимоги є обґрунтованими, а суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин положення частини першої статті 388 ЦК України. Водночас апеляційний суд звертає увагу на те, що свої права апелянт, може захистити у спосіб звернення до суду з позовом до продавця спірної квартири щодо відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Розрахунки між власником та добросовісним набувачем при витребуванні майна із чужого незаконного володіння проводяться відповідно до порядку, визначеного статтею 390 ЦК України.
При цьому, апеляційний суд зазначає, що Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі RuizTorija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Таким чином, оскільки висновки суду першої інстанції по суті спору є правильними та враховуючи встановлені судом апеляційної інстанції обставини справи і зібрані докази, колегія суддів вважає за потрібне на підставі ст. 376 ЦПК України доповнити оскаржуване рішення в частині мотивування, в іншій частині – залишити без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 березня 2020 року – змінити (доповнити) в частині мотивування. В іншій частині – залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду                                  А.І. Дришлюк

                                                                                       Р.Д. Громік

                                                                        М.М. Драгомерецький

Повний текст постанови складений 04 грудня 2023 року.

Суддя Одеського апеляційного суду                                        А.І. Дришлюк