ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2023 року	Львів	Справа № 380/2132/23 пров. № А/857/14208/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:                                        Затолочного В.С.,
суддів:                                                  Качмара В.Я., Ніколіна В.В.,
секретаря судового засідання                    Єршової Ю.С.,
представника позивача                              Каверіна С.М.,
представника відповідача                              Катревич Н.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу 7 прикордонного Карпатського загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 липня 2023 року у справі № 380/2132/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до 7 прикордонного Карпатського загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дій (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Кисильовою О.Й. в м. Львів Львівської області 07 липня 2023 року у спрощеному позовному провадженні без виклику учасників справи, дата складення повного тексту судового рішення не зазначена), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також – ОСОБА_1 , позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до 7 прикордонного Карпатського загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) (далі також – ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), в якому просила суд:
- визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачу компенсації за неотримане речове майно пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за належне, але не отримане протягом проходження військової служби речове майно відповідно до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за не отримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2016 № 178 (далі також – Порядок № 178) без застосування пропорції часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби, за цінами предметів речового майна, визначеними станом на 01.01.2022 розпорядженням Адміністрації Державної прикордонної служби України від 14.01.2022 № 27/0/10-22-Р «Про доведення розрахунку вартості предметів речового майна для нарахування грошової компенсації» (далі також – Розпорядження № 27/0/10-22-Р).
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 07 липня 2023 року адміністративний позов задоволено.
Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив відповідач, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 липня 2023 року скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що позивачем пропущений строк звернення до суду із розглядуваним позовом, поважних причин такого пропуску не наводить. Окрім цього, зазначає, що відповідач не здійснював розрахунок компенсації за неотримане речове майно пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби. Натомість, спірна компенсація розрахована до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби за цінами, визначеними розпорядженням № 27/0/10-22-Р.
Позивач надав апеляційному суду письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає про безпідставність доводів апелянта та просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.
В судовому засіданні представник апелянта наполягала на задоволенні апеляційної скарги, представник позивача проти задоволення такої – заперечив.
Після оголошення перерви у судовому засіданні учасники справи, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися.
Представник позивача подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, представник відповідача про причини неявки суд не повідомив, клопотання про розгляд справи за його відсутності не заявляв.
Виходячи з положень частини другої статті 313 та частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), справа розглядалася у відсутності учасників справи, а фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
У відповідності до вимог частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів прийшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що наказом начальника 7 прикордонного Карпатського загону Державної прикордонної служби України від 28.11.2022 № 821-ос майора ОСОБА_1 звільнено з військової служби (припинено контракт) за підпунктом «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок та військову службу» у запас.
Наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного Карпатського загону Державної прикордонної служби України від 29.11.2022 № 825-ОС майора ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення.
Відповідно до довідки від 29.11.2022 № 86/22 про вартість речового майна, що належить до видачі майору ОСОБА_1 , нарахована компенсація за неотримане речове майно в сумі 55518,72 грн.
Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 09.12.2022 ОСОБА_1 виплачена грошова компенсація за неотримане під час проходження служби речове майно на загальну суму 54685,94 грн.
Позивач, вважаючи, що отримала компенсацію за неотримане речове майно не у повному обсязі, не за цінами станом на 01.01.2022, установленими Розпорядженням №  27/0/10-22-Р, звернулася до суду з цим позовом.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач належними та допустимими доказами не довів правомірність своїх дій щодо не виплати позивачу компенсації за неотримане речове майно виходячи із закупівельної вартості такого майна станом на 1 січня року, в якому проведена виплата.
Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає КАС України, частиною першою статті 5 якого визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Частина перша статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з частино другою статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина третя статті 122 КАС України).
Відповідно до частини п`ятої статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
Грошова компенсація за неотримане речове майно виплачується після звільнення зі служби та на підставі заяви, а отже речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю.
Також речове майно може бути різноманітним: майном особистого користування (предмети форми одягу, взуття та спорядження, які видаються у власне користування) та інвентарним майном, яке є власністю установ та використовується особовим складом тимчасово під час проведення спеціальних робіт, несення чергування, варти тощо. Лише перший вид майна, у разі його неотримання, підлягає грошовій компенсації.
Отже, речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням).
Подібний висновок міститься у постанові судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, в якій вирішувалось питанням наявності чи відсутності підстав для застосування статей 116, 117 КЗпП України у разі невиплати (несвоєчасної виплати) військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
Враховуючи визначену правову природу грошової компенсації за неотримане речове майно, спеціальним строком звернення до суду з цим позовом є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Відтак, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. 
Суд апеляційної інстанції дослідив, що наказом відповідача від 28.11.2022 № 821-ос майора ОСОБА_1 звільнено з військової служби (припинено контракт) та наказом від 29.11.2022 № 825-ОС виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення. Відповідно до довідки від 29.11.2022 № 86/22 про вартість речового майна, що належить до видачі майору ОСОБА_1 , нарахована компенсація за неотримане речове майно в сумі 55518,72 грн.
При звільненні позивачу не виплачена компенсація за неотримане під час проходження військової служби речове майно.
Грошова компенсація за неотримане під час проходження служби речове майно на загальну суму 54 685,94 грн. виплачена ОСОБА_1 09 грудня 2022 року.
Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що саме 09 грудня 2022 року позивач дізналася про проведення з нею розрахунку у неповному обсязі.
Колегія суддів зазначає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.
Апеляційний суд звертає увагу, що метою встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом є дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 № 17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Таким чином, звернувшись 03 лютого 2022 року з адміністративним позовом до суду, позивач пропустила місячний строк звернення до суду, який встановлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Фактичні обставини та наявні у матеріалах справи докази свідчать про те, що позивач мала достатній час для реалізації права на звернення до суду у встановлені КАС України строки, при цьому матеріали справи не містять доказів про поважність причин пропуску строку на звернення з даним позовом та позивачем не наведено жодних обґрунтованих пояснень неможливості своєчасно подати позовну заяву.
Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Відповідно до частини другої статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (далі також - ЄСПЛ).
Практика ЄСПЛ свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).
Так, ЄСПЛ у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998р., заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
Окрім цього, ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996р. за заявами №№ 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20.09.2011р. за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» ЄСПЛ встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25.01.2000р., пункт 33).
Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
Аналіз практики ЄСПЛ свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.
Апеляційний суд запропонував позивачу надати докази поважності причин пропуску строку звернення до суду.
Однак такі докази суду апеляційної інстанції, які і суду першої інстанції, надані не були.
Представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу, а також в позовній заяві, з покликанням на положення статті 233 КЗпП, зазначив, що строк звернення до суду з даним позовом не пропущено, а відтак клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з наведенням обставин, що перешкоджали реалізації права для звернення до суду з відповідним позовом у вказані строки, заявлено не було.
Колегія суддів зазначає, що позивач у даній справі мала усі правові підстави для вчасного звернення до суду з відповідним позовом у вказані строки, будь-яких перешкод для реалізації такого права матеріали справи не містять, як і підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.
Таким чином, враховуючи те, що позивачем пропущено встановлений законом строк звернення до суду з даним позовом і не надано суду належних обґрунтувань та доказів на підтвердження поважності причин пропуску цього строку, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для поновлення строку звернення до суду з даним позовом та про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду у відповідності до вимог статті 123 КАС України.
Представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу також наголошує на тому, що суд першої інстанції ухвалою відмовив у задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду. 
Оскільки дана ухвала не оскаржена, то відсутні підстави для переоцінки висновку суду першої інстанції щодо дотримання позивачем строків звернення до суду з даним позовом.
Щодо даних доводів позивача апеляційний суд зазначає, що згідно матеріалів справи відповідач надіслав до суду першої інстанції клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку із пропуском позивачем строку звернення до суду.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 13 березня 2023 року відмовлено ВЧ НОМЕР_1 у задоволенні клопотання про залишення позовної заяви без розгляду.
Суд першої інстанції погодився з доводами позивача про дотримання строків звернення до суду.
Дійсно, апелянт не оскаржує ухвалу від 13 березня 2023 року про відмову у задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду.
Разом з тим, слід зазначити, що така ухвала не підлягає апеляційному оскарженню, про що зазначено і в резолютивній частині самої ухвали.
Відповідно до частини третьої статті 293 КАС України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.
Аналізуючи доводи апелянта, слід дійти висновку про те, що частина його аргументів зводиться якраз до порушення позивачем строку звернення до суду, а відтак і заперечень на ухвалу суду першої інстанції від  13 березня 2023 року.
Апеляційний суд, виходячи з наведених вище висновків та усталеної судової практики Верховного Суду, вважає, шо суд першої інстанції дійшов помилкової думки про належність позовних вимог до спору про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, і відповідно, що при вирішенні питання дотримання позивачкою строку звернення, необхідно застосовувати статтю 233 КЗпП України.
Досліджуючи дійсні обставини справи, доводи відповідача про залишення адміністративного позову без розгляду та доводи представника позивача про застосування норм трудового законодавства, суд першої інстанції повинен був надати оцінку та провести об`єктивний аналіз всіх наведених доводів сторін та обставин справи, що дозволило б дати відповідь на питання про те, чи позивач за встановлених обставин дотрималася законодавчо встановленого строку звернення до адміністративного суду.
Таким чином, колегія суддів приходить до переконання про те, що судом першої інстанції при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин не враховано висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, не повно досліджено питання своєчасності звернення позивача до суду із розглядуваним позовом, а відтак, помилково не застосовано наслідків пропуску такого строку без поважних причин, чим порушено норми процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Оскільки позивачем пропущений строк звернення до суду, поважних причин пропуску вказаного строку останнім не наведено, тому постановлене судом першої інстанції рішення відповідно до частини першої статті 319 КАС України підлягає скасуванню, а заявлені позовні вимоги - залишенню без розгляду в зв`язку з пропуском строку звернення до суду, з вищевикладених мотивів.
Керуючись статтями 241, 242, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу 7 прикордонного Карпатського загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) – задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 липня 2023 року у справі № 380/2132/23 скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до 7 прикордонного Карпатського загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дій залишити без розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	В. С. Затолочний 	
судді	 	В. Я. Качмар 	
 	 	В. В. Ніколін  	
Повне судове рішення складено 30.11.2023