Номер провадження: 22-ц/813/4153/23 
Справа № 947/8557/22
Головуючий у першій інстанції Огренич І.В.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.10.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,
за участю секретаря судового засідання – Гуденка Д.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2022 року
у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 про визнання дій Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) незаконними, визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню та закриття виконавчих проваджень по виконанню виконавчих листів, виданих на підставі рішень суду, суб`єкт оскарження: Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса),

встановив:
04 травня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною вище скаргою, у якій просив:
- визнати дії Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) незаконними;
- визнати два виконавчих листа №2-248/10 від 05 липня 2010 року такими, що не підлягають виконанню та стягнути з Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) безпідставно одержавні кошти за двома виконавчими листами №2-248/10 від 05 липня 2010 року;
- зобов`язати Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) закрити виконавче провадження по двом виконавчим листам № 2-248/10 від 05 липня 2010 року на підставі постанови Верховного суду від 25 листопада2020 року по справі № 522/18188/17 провадження № 61-9156св19, рішення Київського районного суду м. Одеси справа № 520/14487/19 та ухвали Київського районного суду м. Одеси по справі 520/10954/16-ц; 
- скасувати арешт та обтяження з усього майна, у тому числі грошей, які знаходяться на заарештованих банківських рахунках, а також арешт квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , земельна ділянка № НОМЕР_1 , кадастровий номер: 5123781400:02:001:0126, накладеного відповідно до виконавчих проваджень № 48185088 та № 48186012 по виконанню виконавчих листів № 2-248/10 виданих 06 жовтня 2010 року;
- зобов`язати Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) повернути усе вилучене майно, у т.ч. грошові кошти (пенсія та соціальні державні виплати), за період з 14.07.2015 р. як то дати відкриття виконавчих проваджень № 48185088 та № 48186012 по виконанню виконавчих листів № 2-248/10 виданих 06 жовтня 2010 року до дати прийняття рішення суду по суті. 
Скарга обгрунтована тим, що лише 14 липня 2015 року державний виконавець Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції виніс постанови про відкриття виконавчих проваджень № 48185933 та № 48186012 з виконання виконавчих листів № 2-248/10 від 06 жовтня 2010 року (фактично 05 липня 2010 року) з написом: «повернуто п.4 ст. 47 ЗУ «ПВП» та 47 п.4 ЗУ «ПВП» 29 грудня 2012 року» та без печатки, що на думку скаржника свідчить про недійсність цих двох виконавчих листів) про стягнення з нього на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» боргу у сумі 1 820 грн. та виконавчого провадження №48186012 по виконанню виконавчого листа №2-248/10 від 06 листопада 2010 року про стягнення зі скаржника на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» боргу у сумі 323 754,28 грн.
Звертає увагу, що з написів, які наявні на виконавчих листах убачається, що вони були повернуті в 2012 році, інші відмітки на виконавчому листі про прийняття виконавчних листів до виконання відсутні.
Постанови про відкриття виконавчого провадження винесені 14 липня 2015 року на підставі двох виконавчних листів, виданих 05 липня 2010 року (фактично 05 липня 2010 року), а вступили у законну силу та набрали чинності 16 липня 2023 року та які повинні були бути пред`явлені до виконання протягом одного року, тобто до 16 липня 2011 року. 
Документи були пред`явлені до виконання разом із заявою про відкриття виконавчого провадження 07 вересня 2016 року, тобто майже через три роки, після закінчення строку їх кінцевого пред`явлення.
Посилаючись на положення ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» скаржник зазначає, що заява про відкриття виконавчого провадження повинна була бути подана або протягом терміну виконання даного виконавчого документа, а саме до 16 липня 2013 року, однак не 14 липня 2015 року та повинно було б виконано на протязі року, у той час як суб`єкт оскарження прийняв виконавчий документ до виконання та почав виконавчі дії. 
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси (справа №520/10954/16-ц) вказані вище дії суб`єкта оскарженні визнанні незаконними, утім до моменту звернення скаржника до суду, суб`єкт оскарження не усунув недоліки і таким чином не мав права починати та продовжувати виконавчі дії. 
Також посилався і на те, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2018 року кредитний договір визнано дійсним, отже, попереднє заочне рішення і виконавчий лист та виконавче провадження, на думку скаржника визнані такими, що втратили чинність. 
На думку скаржника, за наведених вище умов, суб`єкт оскарження зобов`язаний був закрити виконавчі провадження, про що винести відповідну постанову, однак такі дії ДВС вчиняти відмовилася.
За вказаних обставин скаржник вважає є неправомірним накладення арешту та обтяження з усього майна, у тому числі грошей, які знаходяться на заарештованих банківських рахунках, а також квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , земельна ділянка № НОМЕР_1 , кадастровий номер: 5123781400:02:001:0126, накладеного відповідно до виконавчих проваджень № 48185088 та № 48186012 по виконанню виконавчих листів № 2-248/10 виданих 06 жовтня 2010 року.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2022 року скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. 
Не погодившись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою у якій просить скасувати ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2022 року та задовольнити його вимоги, викладені у поданій ним скарзі до суду першої інстанції, вказуючи про те, що зазначення судом у тексті ухвали про те, що 23 листопада 2022 року він подав до суду заяву з проханням проводити розгляд справи у його відсутність не відповідає дійсності, оскільки він звертався до суду із заявою про проведення тільки конкретного судового засідання без його участі, оскільки на той час у будівлі суду не було електроенергії, та у нього було погане самопочуття. Звертає увагу і на ті обставини, що суд не повідомив про розгляд справи Перший Одеський місцевий центр вторинної безоплатної правової допомоги Міністерства Юстиції України, а також при розгляді його скарги не був присутній суб`єкт оскарження.
Окрім того, суд безпідставно послався на додаткові пояснення суб`єкта оскарження, оскільки пояснення представника ДВС стосуються виконавчого провадження №48185088 відкритого 14 липня 2015 року по виконанню виконавчого листа №2-685/10 від 26 лютого 2010 року, тобто іншого виконавчого провадження у якому стягувачем є «МТБ банк». Також вказує про те, що суд не дочекався надання виконавчого провадження суб`єктом оскарження. 
Посилається також і на те, що суд ухвалював оскаржуване рішення не у нарадчій кімнаті. 
Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
Приймаючи участь в судовому засіданні скаржник ОСОБА_1 підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю — доповідача, пояснення скаржника за доводами апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскажуваної ухвали суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
       Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимогі заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам оскаржувана ухвала суду відповідає. 
Судом встановлено, що заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 липня 2010 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 06 лютого 2020 року, задоволено позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Стягнуто в солідарному порядку з відповідачів на користь банку заборгованість в розмірі 323 754,28 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» судові витрати в розмірі 1 820 грн. (справа № 2-248/10).
На виконання вказаного вище заочного рішення 06 жовтня 2010 року Київський районний суд м.Одеси видав виконавчі листи, у яких зазначено строк їх пред`явлення до виконання протягом трьох років.
На зворотній стороні вказаних виконавчих листів містяться відмітки про повернення виконавчих документів стягувачу 29 грудня 2012 року та 27 червня 2014 року з підстав, передбачених статтею 47 Закону України «Про виконавче провадження».
14 липня 2015 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулось до Другого Київського ВДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління МЮ (м. Одеса) із заявою про прийняття виконавчих листів у справі № 2-248/10 до виконання.
14 липня 2015 року державний виконавець Другого Київського ВДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління МЮ (м. Одеса) Гуменюк В. В. прийняв постанови про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчих листів у справі № 2-248/10, виданих Київським районним судом м. Одеси від 06 жовтня 2010 року (виконавче провадження № 48185933 та № 48186012).
Постановою старшого державного виконавця Другого Київського ВДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління МЮ (м. Одеса) Ордатія Я. І. від 16 травня 2016 року (виконавче провадження № 48185933) стягнуто з ОСОБА_1 щомісячно грошову суму в розмірі 20 % від пенсії боржника до повної сплати боргу в розмірі 2 052 грн.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2016 року, яка набрала законної сили, частково задоволено скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Київського ВДВС ГТУЮ в Одеській області у зв`язку з ненаправленням боржнику копії постанов від 14 липня 2015 року про відкриття виконавчого провадження. Скарги 
ОСОБА_1 на постанови державного виконавця Київського ВДВС ГТУЮ в Одеській області від 14 липня 2015 року про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2-248/10 (виконавче провадження № 48185933 та № 48186012) залишено без задоволення.
Постановою державного виконавця Другого Київського ВДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління МЮ (м. Одеса) Гуменюка В. В. від 14 листопада 2019 року накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти та рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику.
Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що відсутні передбачені законом підстави для задоволення вимог скарги ОСОБА_1 , оскільки виконавчі провадження з примусового виконання виконавчих листів №2-248/10 виданих 06 жовтня 2010 року Київським районним судом м.Одеси, перебувають на виконанні у Другому Київському відділі державної виконавчої служби у м.Одесі ПМУ Міністерства юстиції (м.Одеса), водночас, ОСОБА_1 звернувся зі скаргою на дії Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення скарги.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, з огляду на таке.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Інструкцією з організації примусового виконання рішень у редакції, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року N 512/5 передбачено, що органами державної виконавчої служби є: Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України; відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України; управління забезпечення примусового виконання рішень в місті Києві Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - управління забезпечення примусового виконання рішень в місті Києві); відділи примусового виконання рішень в районах міста Києва управління забезпечення примусового виконання рішень в місті Києві; управління забезпечення примусового виконання рішень міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України (далі - управління забезпечення примусового виконання рішень); відділи примусового виконання рішень управлінь забезпечення примусового виконання рішень; районні, районні в містах, міські, міськрайонні, міжрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України (далі - відділи державної виконавчої служби).
Отже управління забезпечення примусового виконання рішень міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України та районні, районні в містах, міські, міськрайонні, міжрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України є різними органами державної виконавчої служби.
Законодавець передбачає, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина перша статті 74 Закону України «Про виконавче провадження»).
На підставі статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Аналіз приписів ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 447 ЦПК України дає підстави дійти висновку, що у випадку звернення до суду зі скаргою на дії державної виконавчої служби на особу, яка ініціює відповідний розгляд такої скарги судом, покладається обов`язок, серед іншого, вказати належний орган державної виконавчої служби, рішення, дії чи бездіяльність якого є предметом судового контролю та розгляду. 
Як убачається зі змісту скарги ОСОБА_1 , скаржник фактично не погоджується з діями та рішеннями, прийнятими у межах виконавчого провадження державними виконавцями Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Одеса).
Таким чином предметом оскарження є саме дії та рішення державних виконавців Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі, який є окремим та самостійним органом державної виконавчої служби.
Натомість, як убачається з прохальної частини скарги, ОСОБА_1 просив визнати незаконними дії Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), тобто іншого органу державної виконавчої служби.
У змісті скарги у якості суб`єкта оскарження, рішення якого оскаржуються у судовому порядку, ОСОБА_1 вказав - Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),
Скаржник не звертався до суду із клопотанням про залучення до участі у розгляді, поданої ним скарги Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Одеса), як органу державної виконавчої служби рішення та дії якого, фактично оскаржуються скаржником у судовому порядку. 
Ураховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що відсутні підстави для задоволення скарги ОСОБА_1 та визнання незаконними дій Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), як про те просить скаржник, у зв`язку з тим, що cкаржник фактично оскаржує рішення Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Одеса), який є іншим (відмінним) та самостійним органом державної виконавчої служби. 
З огляду на ту обставину, що суд відмовив у задоволенні скарги про визнання дій органу державної виконавчої служби неправомірними, унаслідок неналежного складу учасників справи, визначеного скаржником, то й інші вимоги скарги, які є похідними, задоволенню також не підлягають.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що не відповідає дійсності вказівка суду з приводу того, що 23 листопада 2022 року він подав до суду заяву у якій просив проводити розгляд справу у його відсутність, апеляційний суд відхиляє, з огляду на таке.
Згідно із ч.2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.
З матеріалів справи убачається, що 23 листопада 2022 року скаржник подав до Київського районного суду м. Одеси заяву про розгляд справи без його участі у якій зазначив, що: «у зв`язку з погіршенням його здоров`я та відсутністю електроенергії у будівлі суду, просив провести чергове засідання з розгляду його скарги у справі №947/8557/22 поза його участі». 
За таких обставин, зважаючи, що ОСОБА_1 був повідомлений про дату, час і місце розгляду скарги, подав заяву у якій просив проводити розгляд справи без його участі, при цьому питання про відкладення розгляду скарги на іншу дату не порушував, тому суд вірно вважав можливим розглянути справу за його відсутності.
Посилання скаржника про те, що оскаржуване рішення судом ухвалене не у нарадчій кімнаті спростовується матеріалами справи, зокрема, протоколом судового засідання, зі змісту якого убачається, що після відкриття судового засідання, вивчення матеріалів справи, суд видалився до нарадчої кімнати, після виходу оголосив ухвалу. 
Доказів які б спростували правильні висновки суду скаржником не надано. 
Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.
Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування ухвали суду першої інстанції, з мотивів наведених у апеляційній скарзі.
У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2022 року залишити без змін.
Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.
Повний текст постанови складено — 09 жовтня 2023 року.

Головуючий                                                                Ю.П. Лозко

Судді:                                                                        В.В. Кострицький

                                                                               М.В. Назарова