ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2023 року	Львів	Справа № 260/3132/23 пров. № А/857/16551/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді:                                        Глушка І.В.,
суддів:                                                             Довгої О.І. Запотічного І.І.,
за участю секретаря судового засідання:    Зінчук Ю.Р.,  

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Буштинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 липня 2023 року, ухвалене суддею Дору Ю.Ю. у м. Ужгороді Закарпатської області у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у справі № 260/3132/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Буштинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області про визнання протиправними та скасування пунктів рішення,-

                                                       ВСТАНОВИВ:

01 травня 2023 року позивач – ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача - Буштинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області, у якому просив визнати протиправними та скасувати пункти 4-5 рішення Буштинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області «Про структуру і чисельність Буштинської селищної ради та її виконавчих органів па 2023» № 335 від 26.12.2022.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 липня 2023 року адміністративний позов задоволено.
Рішення мотивоване допущенням відповідачем суттєвих порушень Регламенту та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» щодо дотримання процедури скликання та організації проведення сесії Буштинської селищної ради, на якому було прийнято оскаржуване рішення, а відтак рішення, прийняті із порушенням процедури є протиправними та підлягають скасуванню.
При ухваленні рішення судом враховані висновки, викладені Верховним Судом у постановах від 26 червня 2019 року у справі №1640/3394/18 та від 04 червня 2020 року у справі №802/1463/18-а.
Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, наведених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача та представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.
Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є депутатом Буштинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області, що підтверджується посвідченням депутата Буштинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області № 8 від 14.11.2020 р.
22.12.2022 було проведено перше пленарне засідання одинадцятої сесії Буштинської селищної ради VIII скликання Тячівського району Закарпатської області.
Пункт 12 порядку денного вказаного пленарного засідання передбачав розгляд проекту рішення «Про структуру і чисельність Буштинської селищної ради та її виконавчих органів на 2023 рік».
Як вбачається із протоколу № 19 вказаного пленарного засідання, таке рішення: прийнято не було через відсутність необхідної кількості голосів депутатів.
Проект вказаного рішення був включений до порядку денного другого пленарного засідання одинадцятої сесії Буштинської селищної ради VIII скликання Тячівського району Закарпатської області, яке було проведене 26.12.2022.
З протоколу № 20 другого пленарного засідання вбачається, що Буштинська селищна рада прийняла рішення від 26.12.2022 № 335 «Про структуру і чисельність Буштинської селищної ради та її виконавчих органів на 2023 рік».
Вважаючи пункти 4-5 рішення від 26.12.2022 № 335 протиправними, позивач звернувся до суду.
Так, згідно пунктів 4-5 вказаного рішення було передбачено у фонді оплати праці селищної ради та її виконавчих органів надбавки за високі досягнення у праці в розмірі 50 відсотків посадового окладу з урахуванням надбавки за ранг посадової особи місцевого самоврядування та вислугу років, матеріальні допомоги для вирішення соціально-побутових питань та для оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірах, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника, селищному голові, заступникам селищного голови, секретарю ради, керуючому справами (секретарю) виконавчого комітету селищної ради, старостам сіл та іншим посадовим особам відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників виконавчої влади, органів; прокуратури, суддів та інших органів» зі змінами та доповненнями. У межах фонду заробітної плати виплачувати селищному голові, заступникам селищного голови, секретарю ради, керуючому справами (секретарю) виконавчого комітету селищної ради, та іншим посадовим особам виконавчих органів селищної ради щомісячні премії, а також премії до державних, професійних свят та ювілейних дат у 2023 році згідно чинного законодавства. Дозволити селищному голові здійснювати преміювання селищного голови, заступникам селищного голови, секретаря ради, керуючого справами (секретаря) виконкому селищної ради, старостів та інших посадових осіб апарату виконавчого комітету селищної ради, її відділів відповідно до їх особистого вкладу в загальні результати роботи, а також виплачувати премії до державних, професійних свят, ювілейних дат, надавати матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань та допомогу на оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячну заробітну плату працівника у межах фонду заробітної плати та економії фонду оплати праці передбаченого ч. 4 цього рішення та відповідно до вимог чинного законодавства.
Доводи позивача зводяться до того, що оформлення спірних пунктів 4-5 рішення від 26.12.2022 № 335, щодо яких не надавався позивачу проект рішення та які не розглядалися постійними комісіями ради на предмет їх законності, а також щодо яких не проводилось обговорення на пленарних засіданнях ради, порушує права позивача як депутата Буштинської селищної ради та безпідставно позбавило його: права на обговорення питань, які були включені до оскаржуваних рішень; права ухвального голосу з питань, що були прийняті відповідачем; права вносити пропозиції та зауваження щодо суті питань, які розглядаються радою; права вносити поправки до проектів рішень, які розглядаються радою. Вказані права гарантовані ОСОБА_1 , як депутату селищної ради, безпосередньо Законом України «Про статус депутатів місцевих рад» та є невіддільною складовою його депутатського статусу та гарантією для забезпечення його реальної участі у діяльності ради та її органів.
Додатково у відзиві на апеляційну скаргу на спростування доводів скаржника позивач наголошує на тому, що за приписами ч.2 ст. 19 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», депутати місцевих рад наділені, зокрема, правом офіційного представництва виборців у відповідній раді та її органах, брати участь у її роботі.
Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає на таке.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 р. № 280/97-ВР (далі - Закон №280/97-ВР, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Статтею 5 Закону України №280/97-ВР передбачено, що система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; старосту; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення.
Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України №280/97-ВР сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Згідно зі ст.11 Закону України №280/97-ВР виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.
Частиною 3 ст.24 Закону України №280/97-ВР передбачено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.
Відповідно до ст.25 Закону України №280/97-ВР сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.
Відповідно до статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. Економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці визначено Законом України «Про оплату праці», який спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати.
Відповідно до ч. 15 ст. 46 Закону 280/97-ВР порядок скликання чергової та позачергової сесії ради, призначення пленарних засідань ради, підготовки і розгляду питань на пленарних засіданнях, прийняття рішень ради про затвердження порядку денного сесії та з інших процедурних питань, а також порядок роботи сесії визначаються регламентом ради з урахуванням вимог Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".
Окрім вказаного закону, порядок скликання та проведення сесій Буштинської селищної ради врегульовано Регламентом, що затверджений рішенням від 10.12.2020.
Відповідно до п.п.30.1.-30.2 Регламенту Буштинської селищної ради передбачено, що проект рішення, що планується на розгляд Ради, подається секретарю Ради у друкованій та електронній формах не пізніше як за 15 робочих днів до його розгляду на- пленарному засіданні, окрім обумовлених цим Регламентом випадків термінового розгляду питань; проекти рішень повинні бути кваліфіковано підготовлені і містити заголовки, які максимально розкривають зміст проекту рішення та викладаються лаконічно і точно, а також містити констатуючу, мотивуючу та заключну частини. Згідно п. 30.6.1 Регламенту передбачено проекти рішень селищної ради повинні бути подані секретарем ради на розгляд постійних депутатських комісій селищної ради не пізніше як за п 'ять днів до пленарного засідання сесії, а в невідкладних випадках безпосередньо на засіданні селищної ради (п.30.6.1 регламенту). Згідно п. 30.7. вказано, що проект рішення повинен мати погоджувальні підписи посадових осіб, до компетенції яких належить дане питання.
Відповідно до п. 30.11 Регламенту апарат селищної Ради забезпечує можливість ознайомлення депутатами Ради з копіями проектів рішень не пізніше як за 2 дні до відповідного пленарного засідання, а у виняткових випадках та у випадках, передбачених цим Регламентом - не пізніше як за день до пленарного засідання, рішення Ради з будь-якого питання приймається на її пленарному засіданні після обговорення.
Окрім цього, згідно п. 13.7 Регламенту передбачено, що рішення про скликання сесії Ради доводиться до відома депутатів та населення через засоби масової інформації не пізніше як за 10 днів до сесії, а у виняткових випадках не пізніше як за день до сесії із зазначенням часу скликання, місця проведення та питань, які передбачається внести на розгляд Ради.
Як вбачається із матеріалів справи та зазначено у відзиві секретарем Буштинської селищної ради 15.12.2022 через систему електронної комунікації Viber у групу «Депутати Буштинської ОТГ» надіслано повідомлення з додатком розпорядженням селищного голови №152 від 12.12.2022 «Про скликання 11 сесії VIII скликання Буштинської селищної ради».  Задовольняючи позовні вимоги, судом першої інстанції виснувано, що в даному випадку було допущено суттєві порушення Регламенту та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» щодо дотримання процедури скликання та організації проведення сесії Буштинської селищної ради, на якому було прийнято оскаржуване рішення, оскільки застосований відповідачем спосіб повідомлення про скликання чергової сесії не передбачений Регламентом Буштинської селищної ради та суперечить п. 13.7. вказаного Регламенту.
Згідно з частиною 10 статті 59 Закону № 280/97-ВР акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.
При вирішенні спору суд першої інстанції правильно констатував, що позивач звернувся до суду з цим позовом, як депутат Буштинської селищної ради.
Однак, судом першої інстанції не враховано, що правовий статус депутата сільської, селищної, міської, районної у місті, районної, обласної ради як представника інтересів територіальної громади, виборців свого виборчого округу та рівноправного члена місцевої ради визначає Закон України від 11 липня 2002 року № 93-IV «Про статус депутатів місцевих рад» (далі - Закон № 93-IV).
Відповідно до частини 1.2 статті 1 Регламенту Буштинської селищної ради, порядок діяльності ради, її органів та посадових осіб визначається Конституцією України, Законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про статус депутатів місцевих рад», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», «Про запобігання корупції», «Про доступ до публічної інформації», «Про захист персональних даних», іншими законодавчими актами та цим Регламентом.
Внутрішньоорганізаційними є акти, які приймаються з метою організації та впорядкування роботи суб`єктів владних повноважень, тобто це акти, які стосуються кадрових питань, а також інші акти у тому разі, якщо вони обмежуються внутрішньою організацією роботи суб`єкта владних повноважень та відповідних посадових осіб.
Спірні рішення стосуються внутрішньоорганізаційного (кадрового) питання щодо структури та чисельності Буштинської селищної ради, її виконавчих органів на 2023 рік, тому вирішуються виключно депутатами селищної ради.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 10.09.2019 №804/16610/15, від 20.06.2018 у справі № 804/16525/15, від 20.09.2018 у справі № 804/16557/15.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», (Закон №93-IV) депутат сільської, селищної, міської, районної у місті, районної, обласної ради (далі депутат селищної ради) є представником інтересів територіальної громади села, селища, міста чи їх громад, який відповідно до Конституції України і закону про місцеві вибори обирається на основі загального, рівного, прямого виборчого права шляхом таємного голосування на строк, встановлений Конституцією України.
Депутат місцевої ради як представник інтересів територіальної громади, виборців свого виборчого округу зобов`язаний виражати і захищати інтереси відповідної територіальної громади та її частини - виборців свого виборчого округу, виконувати їх доручення в межах своїх повноважень, наданих законом, брати активну участь у здійсненні місцевого самоврядування.
Згідно зі статтею 3 Закону №93-IV депутат місцевої ради є повноважним і рівноправним членом відповідної ради представницького органу місцевого самоврядування.
Депутат місцевої ради відповідно до цього Закону наділяється всією повнотою прав, необхідних для забезпечення його реальної участі у діяльності ради та її органів.
Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 11 Закону №93-IV у виборчому окрузі депутат місцевої ради має право офіційно представляти виборців свого виборчого округу та інтереси територіальної громади в місцевих органах виконавчої влади, відповідних органах місцевого самоврядування, підприємствах, установах і організаціях незалежно від форми власності з питань, що належать до відання органів місцевого самоврядування відповідного рівня; порушувати перед органами і організаціями, передбаченими пунктом 1 частини першої цієї статті, та їх посадовими особами, а також керівниками правоохоронних та контролюючих органів питання, що зачіпають інтереси виборців, та вимагати їх вирішення.
Згідно з частиною першою статті 12 Закону №93-IV депутат місцевої ради розглядає пропозиції, заяви і скарги громадян, які надійшли до нього, вживає заходів до їх своєчасного, обґрунтованого вирішення; вивчає причини, які породжують скарги громадян, і вносить свої пропозиції щодо їх усунення до органів місцевого самоврядування, до місцевих органів виконавчої влади, підприємств, установ і організацій, об`єднань громадян; систематично веде прийом громадян.
Відповідно до частин першої, другої статті 19 Закону №93-IV депутат місцевої ради користується правом ухвального голосу з усіх питань, що розглядаються на засіданнях ради та її органів, до складу яких він входить. Депутат місцевої ради набуває права ухвального голосу з моменту визнання його повноважень.
Депутат селищної ради має право реалізувати свої права щодо внесення пропозицій для розгляду їх радою та її органами, пропозицій і зауважень до порядку денного засідань ради та її органів, порядку розгляду обговорюваних питань та їх суті, на розгляд ради та її органів пропозицій з питань, пов`язаних з його депутатською діяльністю
Саме у такий спосіб депутат місцевої ради реалізує своє право на участь у діяльності ради та у прийнятті радою відповідних рішень.
Водночас депутат місцевої ради законодавчо не наділений правом здійснювати представництво інтересів територіальної громади в судах. Нормами чинного законодавства для депутата встановлений особливий спосіб впливу як на прийняття рішень органом місцевого самоврядування, так і на життя мешканців відповідної адміністративно-територіальної одиниці.
Отже, депутат ради законодавчо не наділений правом здійснювати представництво інтересів територіальної громади в судах. Водночас Конституцією України, Законом       №280-97/ВР, Законом №93-IV та КАС України не встановлено обмежень для депутатів місцевих рад на звернення до суду за захистом їхніх індивідуальних прав, у тому числі тих, які випливають зі статусу депутата місцевої ради.
Аналогічну правову позицію було висловлено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року в справі №803/413/18.
Частиною другою статті 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні та конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові та службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією та законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їхнє порушення.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття "порушене право", за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їхнє порушення.
Верховний Суд у постанові від 20.02.2019 по справі 522/3665/17 (провадження К/9901/38991/18) констатував, що з огляду на вимоги статей 2, 5 КАС України, об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень. Також, Верховний Суд встановив, що в контексті завдань адміністративного судочинства (статті 2 КАС України) звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду.
Оскільки ОСОБА_1 не наведено жодних мотивів, яким чином порушено його право як депутата селищної ради прийняттям оскаржуваних пунктів рішення Буштинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області «Про структуру і чисельність Буштинської селищної ради та її виконавчих органів па 2023» № 335 від 26.12.2022, а встановлені обставини не вказують на порушення конкретних індивідуальних прав позивача, підстав для задоволення позову немає.
Враховуючи предмет та підстави позовної заяви, апеляційний суд не погоджується із посиланнями суду першої інстанції в обґрунтування своїх висновків на постанови Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №1640/3394/18 та від 04 червня у справі №802/1463/18-а, оскільки предметом спору у справі №1640/3394/18 є протиправність рішення міськради «Про дострокове припинення повноважень міського голови» та наявність підстав для зобов`язання відповідача – міську раду поновити позивача на посаді міського голови; у справі №802/1463/18-а – протиправність дій секретаря міської ради щодо незаконного зібрання та проведення сесії міської ради, визнання незаконним та скасування рішення міської ради «Про дострокове припинення повноважень міського голови», «Про розпуск виконавчого комітету міської ради», визнання незаконним та скасування розпорядження секретаря Жмеринської міської ради про звільнення позивача (міського голови).
Проте відносини у розглядуваній справі не є подібними.
Також поза увагою суду залишились внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо функціонування державної служби та місцевого самоврядування у період дії воєнного стану» від 12.05.2022 №2259 доповнення у статтю 9 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" такого змісту: «у період дії воєнного стану на акти органів місцевого самоврядування, військово-цивільних адміністрацій та військових адміністрацій, а також їх посадових осіб не поширюються вимоги пункту 3 частини першої (у частині оприлюднення проектів актів), частини четвертої статті 15 Закону України "Про доступ до публічної інформації", Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" та Закону України "Про державну допомогу суб`єктам господарювання".
Неможливість депутатів ознайомитись з проектними матеріалами, також не підтверджено жодними доказами, зокрема з протоколу №19 одинадцятої сесії (першого пленарного засідання) Буштинської селищної ради VIII скликання 22.12.2022, з протоколу №20 одинадцятої сесії (другого пленарного засідання) Буштинської селищної ради VIII скликання 22.12.2022 не вбачається, що будь-хто з депутатів вказував про неможливість ознайомились чи зазначав про перешкоди в ознайомленні з таким матеріалом, навпаки з огляду на зміст протоколів, депутат ОСОБА_1 був присутнім на засіданнях та приймав участь у прийнятті спірного рішення шляхом голосування.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.
Наведені обставини в своїй сукупності під час вирішення спірних правовідносин залишилися поза увагою суду першої інстанції, що має наслідком скасування судового рішення у відповідній частині.
Суд апеляційної інстанції враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Суд першої інстанції не виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин не вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення, яке підлягає скасуванню.
Судові витрати розподілу не підлягають з огляду результат вирішення апеляційної скарги, характер спірних правовідносин та виходячи з вимог ст.139 КАС України.
Керуючись ст.ст. 139, 195, 242, 308, 309, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                      ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Буштинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області задовольнити, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 липня 2023 року у справі № 260/3132/23 – скасувати.
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Буштинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області про визнання протиправними та скасування пунктів рішення відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	І. В. Глушко 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	І. І. Запотічний  	
Постанова складена в повному обсязі 05.12.2023.