Номер провадження: 22-ц/813/5745/23 
Справа № 522/13655/20
Головуючий у першій інстанції Петренко В. С.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Громіка Р.Д., 
       Дришлюка А.І.,
за участю:
               секретаря                        Козлової В.А.,
               представника відповідача         ОСОБА_1 ,
       
       розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Клименка Олега Вікторовича на рішення Київського районного суду м. Одеси від 06.03.2023 року, ухваленого під головуванням судді Петренка В.С., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, 
                                           встановив:

17.08.2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , та уточнивши вимоги, просив стягнути з відповідачки заборгованість у розмірі 1 137 20,00 грн. та покласти судові витрати на відповідача.
В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач посилався на те, що починаючи з 2008 року, ОСОБА_3 неодноразово зверталася до ОСОБА_4 з проханням надати їй в борг для особистих потреб (у тому числі, на медичне лікування) певні грошові кошти. З кожним разом, сума основного боргу збільшувалась, проте кошти позикодавцю не повертались. Таким чином, у 2017 році ОСОБА_4  дійшов висновку про необхідність документування даних дій, та звернувся до позичальника з проханням укласти розписку про отримання грошових коштів в борг. На дане прохання остання погодилась, і сторони вирішили, що станом на дату укладення розписки – 03.04.2017 року, основна сума боргу склала 70 000,00 доларів США. Таким чином, передача грошових коштів в борг, протягом тривалого часу, була оформлена відповідною розпискою про отримання грошових коштів.

31.10.2019 року між попереднім позикодавцем - ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено Договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги за зобов`язанням. Відповідно до умов зазначеного договору - попередній кредитор, ОСОБА_4 , відступив шляхом продажу новому кредитору - ОСОБА_2 право вимоги попереднього кредитора до зобов`язаних осіб та їх поручителів, включаючи права вимоги до правонаступників боржника, до яких перейшли обов`язки за договором позики, у даному випадку - за вищезазначеною розпискою на суму 70 000,00 доларів США.
Позивач зазначив, що розписка була написана відповідачкою власноруч, за відсутності будь-якого фізичного, психологічного тиску та з підтвердженням того, що остання не перебувала під впливом наркотичних, психотропних речовин або під впливом тяжкої обставини, інших факторів, які впливали б на її вільне волевиявлення відносно коштів, які вона бере у борг, строку їх повернення, заповнення даної розписки. Вищезазначене підтверджувалось неодноразовими підписами ОСОБА_3 в самому тексті розписки. Крім того, сам факт особистого (власноручного) заповнення певних граф розписки саме ОСОБА_3 та отримання нею грошових коштів підтверджується відповідними підписами двох свідків, наявність яких була передбаченою самою розпискою, а їх дані - зазначені в її тексті. Також, в розписці сума зазначена в доларах США з метою захисту грошових коштів позикодавця від інфляційних процесів. Договір позики, в якому ОСОБА_4 (попередній кредитор) виступає позикодавцем, а ОСОБА_3 - позичальником, передбачав строк повернення грошових коштів - до 03 серпня 2018 року.
Позивач вказав, що оскільки ОСОБА_3 не повернула йому надану їй грошову суму в строк, позикодавець спробував попередньо зв`язатись із нею для можливого узгодження всіх питань позасудовими засобами, але це йому не вдалося, - що, фактично, надало ОСОБА_4 підстави вважати, що боржниця взагалі не збирається повертати позичені нею грошові кошти. 
У зв`язку з цим, первісним кредитором було подано позовну заяву до ОСОБА_3 , що розглядалася Приморським районним судом м. Одеси у рамках цивільної справи № 522/16771/18. У ході зазначеного провадження стороні позивача стало відомо про смерть відповідача 25.06.2018 року, тобто - до подачі позовної заяви. Стороною позивача було прийнято рішення про необхідність закриття провадження № 522/16771/18 шляхом подання відповідної заяви, та подачу нового позову до доньки ОСОБА_3 - ОСОБА_1 , яка є спадкоємцем по заповіту, та зверталась до нотаріуса задля прийняття спадщини.
Крім викладеного позивач вказав, що зі спілкування із його довірителем було з`ясовано що з ним зв`язалась представник відповідачки та представила документи, які підтверджували часткове погашення боргу, яке відбувалось між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на загальну суму 30 000 доларів США. Отримавши вказану інформацію, ОСОБА_2 зв`язався із колишнім кредитором ОСОБА_5 який підтвердив вказані обставини, зазначивши що при зверненні до суду у 2018 році сподівався, що підтвердження часткового погашення боргу не збереглося, тому і виставив претензію на всю суму по розписці. З урахуванням вищевикладеного, у ОСОБА_2 виникла необхідність подати заяву про уточнення позовних вимог в частині суми, яка підлягає стягненню, а саме - зменшити позові вимоги визначені у гривневому еквіваленті що дорівнювали з 70 000 доларів США, до розміру гривневого еквівалента 40 000,00 доларів США., які (на час уточнення), згідно даних з офіційного сайту НБУ, становлять - (28,43x40000) = 1 137 200 грн. (т.1, а.с.55-56).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06.03.2023 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 було відмовлено (т.2, а.с.132-142).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Клименко О.В. ставить питання про скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 06.03.2023 року, ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.2, а.с.146-154).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Вирішуючи питання про слухання справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засідання (т.2, а.с.175-177,181).

У зв`язку з цим, колегія суддів також зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу на підставі наявних доказів.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні. 
Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді більше чотирьох місяців (т.2, а.с.170), колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції за наявними доказами, які є в матеріалах справи, за участю відповідача ОСОБА_1  у відсутність інших учасників справи. 

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Приймаючи оскаржувані судове рішення, суд першої інстанції вірно виходив із того, що після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , відсутні дані щодо кола її спадкоємців, а також оцінки спадкового майна для визначення його вартості з метою встановлення меж відповідальності спадкоємців, підстави для задоволення позову до ОСОБА_1 відсутні.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, у спосіб визначений ст. 16 даного Кодексу.

З матеріалів справи, а саме з розписки, що в міститься в матеріалах справи від 03.04.2017 року (т.1, а.с. 15) вбачається наступне: «Расписка, ОСОБА_3 взяла для личных нужд в долг у ОСОБА_6 деньги в сумме 70000 долларов США. На момент получения мною денег вышеуказанная сумма в долларах США в гривенном эквиваленте составляет один миллион восемьсот тридцать одна тысяча двести гривен. Вышеуказанную сумму обязуюсь вернуть не позднее 03 августа 2018 года».

31 жовтня 2019 року, між позикодавцем - ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено Договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги за зобов`язанням (т.1, а.с. 11-13). Відповідно до умов зазначеного договору - попередній кредитор,  ОСОБА_4 , відступив шляхом продажу новому кредитору -  ОСОБА_2  право вимоги попереднього кредитора до зобов`язаних осіб та їх поручителів, включаючи права вимоги до правонаступників боржника, до яких перейшли обов`язки за договором позики, у даному випадку - за вищезазначеною розпискою на суму 70 000 доларів США.

Із уточненої позовної заяви вбачається, що позивачем було змінено позовні вимоги в частині стягнення боргу за розпискою в сумі 40 000 доларів США у зв`язку з погашенням ОСОБА_3 за життя частини боргу у сумі 30 000 доларів США, які остання начебто сплатила первісному кредитору, проте жодних доказів позивачем на підтвердження вказаних обставин до суду не надано (т.1, а.с.55-56).

Статтею 202 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України), визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України  правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до частини 2 цієї ж статті договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Між тим, боргова розписка, яка не містить посилання на момент передання грошових коштів, а умови надання та повернення коштів є суперечливими, не може свідчити про укладання договору позики (постанова Верховного Суду від  04.03.2020 року у справі № 632/2209/16).

Досліджуючи копію наданої розписки, апеляційний суд дійшов висновку про те, що в розписці не вказано, коли саме ОСОБА_3 отримала кошти, а вказана дата лише складання розписки. При цьому зміст розписки не містить відомостей про фактичну передачу ОСОБА_4 грошових коштів та отримання їх ОСОБА_3 .

Посилання позивача на те, що заборгованість утворилася у зв`язку з наданням коштів боржнику протягом 2008-2017 років, не підтверджена належними доказами, так як до розписки не надано актів прийому передачі коштів, або певного графіку надання коштів, або додаткових угод, які б могли підтвердити зазначені обставини.

Разом з тим, згідно свідоцтва смерть серії НОМЕР_1 , виданого Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 27.06.2018 року, 25.06.2018 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла (т.1, а.с.18).

Згідно заповіту АВВ № 850938 від 07.10.1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М., зареєстрованого в реєстрі за № 10776, ОСОБА_3 на випадок своєї смерті заповіла своїй дочці ОСОБА_1 належну їй частину квартири під номером АДРЕСА_1 (т.1, а.с.21).

З листа приватного нотаріуса Кузішеної І.Д. Одеського міського нотаріального округу Головного управління юстиції в Одеській області № 21/01-16 від 02.07.2019 року вбачається, що після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , заведено спадкову справу № 6/2018. Спадкоємець померлої – її дочка, ОСОБА_1 , своєчасно звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Спадкову справу заведено 19.11.2018 року, свідоцтва про право на спадщину ще не видавались (т.1, а.с.17).

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. 

Статтею 1282 ЦК України встановлено, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.
У разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Таким чином, правовідносини, що виникли між позивачем та боржником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між позивачем та спадкоємцями боржника і вирішуються у порядку положень ст. 1282 ЦК України.
При вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини:
- чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги;
- коло спадкоємців, які прийняли спадщину;
- при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, встановити дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини);
- при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі №640/6274/16-ц (№61-25487св18).

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, з яким погоджується і апеляційний суд, про те, що позивачем до суду не було надано доказів щодо видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, проведення оцінки спадкового майна з метою визначення його вартості. Суд першої інстанції був позбавлений можливості пересвідчитись в тому, чи було дотримано позивачем та ОСОБА_4 шестимісячний строк для пред`явлення вимоги до спадкоємців померлої ОСОБА_3 .

Більше того, позивач не послався на існування інших спадкоємців після смерті ОСОБА_3 та дійшов правильного висновку, що в даному випадку неможливо встановити, з яких підстав позивач вирішив, що боржником за розпискою після смерті ОСОБА_3 є саме ОСОБА_1 .

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 - адвоката Клименка Олега Вікторовича залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 06.03.2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

У зв`язку з відпусткою судді Дришлюка А.І., повне судове рішення складено 01.11.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду:         С.М. Сегеда        

        Р.Д. Громік 

        А.І. Дришлюк