ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 листопада 2023 року 
м. Київ
справа № 380/21619/21
адміністративне провадження № К/990/27980/23  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Мельник-Томенко Ж. М.,
суддів - Єресько Л. О., Жука А. В.,
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, провадження в якій відкрито 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27.04.2023 (суддя - Сподарик Н. І.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.07.2023 (колегія суддів у складі: Улицького В. З., Кузьмича С. М., Матковської З. М.),
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їхнє обґрунтування
У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не врахування щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення при обрахунку ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення, передбаченої статтею 10-1 та частиною третьою статті 15 Закону України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-ХІІ) за 2014, 2015, 2016, 2017 роки;
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не врахування щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення при обрахунку ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої частиною другою статті 15 Закону №  2011-ХІІ;
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не врахування щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення при обрахунку ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон № 3551-XII);
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та доплату ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення, передбаченої статтею 10-1 та частиною третьою статті 15 Закону №  2011-ХІІ, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення за 2014, 2015, 2016, 2017 роки;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та доплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої частиною другою статті 15 Закону № 2011-ХІІ, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та доплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-XII, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що йому впродовж проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 та до моменту звільнення нараховувалась і виплачувалась щомісячна додаткова грошова винагорода та індексація грошового забезпечення. Відтак, на думку позивача, відповідач протиправно не урахував такі складові грошового забезпечення при обрахунку позивачу грошової допомоги на оздоровлення. Також відповідач в порушення вимог законодавства не урахував індексації грошового забезпечення при обрахунку позивачу одноразової грошової допомоги та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
ОСОБА_1 з 30.12.2010 по 21.07.2017 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , що знаходиться у підпорядкуванні та на фінансовому забезпеченні військової частини НОМЕР_1 .
13.06.2017 наказом командира Військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) № 36-РС позивача - молодшого сержанта, начальника наземного запитувача радіолокаційної станції військової частини НОМЕР_2 , звільнено з військової служби у запас (за станом здоров`я).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16.06.2017 позивача виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення з 21.07.2017.
Згідно довідки-розрахунку від 16.03.2023 № 350/486/200/252 на молодшого сержанта запасу ОСОБА_1 , про належну йому до виплати компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки учасника бойових дій за період з 2015 по 2017 роки включно в кількості 42 доби, сума до виплати становить 6841,80 грн.
Згідно з інформацією щодо розрахунку грошової допомоги на оздоровлення ОСОБА_1 грошову допомогу на оздоровлення у 2014 року виплачено у розмірі 1679,50 грн, у 2015 року у розмірі 1786,25 грн, у 2016 року у розмірі 4884,13 грн, у 2017 року у розмірі 5007,01 грн.
Згідно з інформацією щодо розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 , одноразову грошову допомогу виплачено у розмірі 14 866,89 грн.
Також встановлено, що відповідно до довідки про нараховане та виплачене грошове забезпечення за період з 01.01.2015 по 21.07.2017 на ОСОБА_1 , останньому у період з січня 2015 року по червень 2017 року виплачувалась щомісячна додаткова грошова винагорода.
Вважаючи бездіяльність відповідача щодо неврахування щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення при обрахунку грошової допомоги на оздоровлення за 2014, 2015, 2016, 2017 роки, одноразової грошової допомоги при звільненні, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки протиправною, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27.04.2023, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.07.2023, позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не врахування щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889, за період 2014 року при обрахунку ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2015, 2016, 2017 роки, передбаченої статтею 10-1 та частиною третьою статті 15 Закону № 2011-ХІІ. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення, передбаченої статтею 10-1 та частиною третьою статті 15 Закону № 2011-ХІІ, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889, з урахуванням виплачених сум. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не врахування щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 при обрахунку ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої частиною другою статті 15 Закону № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої частиною другою статті 15 Закону № 2011-ХІІ, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889, з урахуванням виплачених сум. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не врахування щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 при обрахунку ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2015-2017 роки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-XII. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2015-2017 роки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-XII, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачу нараховувалася та виплачувалася щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 13.03.2013 № 161), щомісяця, починаючи з січня 2015 року по червень 2017 року, тобто мала постійний (систематичний) характер. Натомість зазначену щомісячну додаткову грошову винагороду не включено до складу грошового забезпечення, з якого позивачу обчислювались грошова допомога на оздоровлення за 2014, 2015, 2016, 2017 роки, компенсація за невикористані дні додаткової відпустки учасника бойових дій за період з 2015 -2017 років та одноразова грошова допомога при звільненні, що відповідач не заперечив. Втім, суд зазначив, що під час розгляду справи судом не здобуто, а позивачем не подано доказів щодо виплати щомісячної додаткової грошової винагороди ОСОБА_1 у 2014 році. Таким чином, суд дійшов висновку, що бездіяльність відповідача щодо неврахування щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889, при нарахуванні та виплаті позивачу грошової допомоги на оздоровлення за 2015, 2016, 2017 роки, компенсації за невикористані дні додаткової відпустки учасника бойових дій за період 2015-2017 років та одноразова грошова допомога при звільненні є протиправною. Відтак з метою повного відновлення прав позивача, суд вважав за необхідне зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплатити позивачу грошової допомоги на оздоровлення за 2015, 2016, 2017 роки, компенсації за невикористані дні додаткової відпустки учасника бойових дій за період 2015-2017 років та одноразової грошової допомоги при звільненні, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889, з урахуванням раніше виплачених сум.
Надаючи оцінку діям відповідача щодо неврахування індексації грошового забезпечення при нарахуванні та виплаті позивачу грошової допомоги на оздоровлення, одноразової грошової допомоги при звільненні та компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, суд виходив з того, що індексація має спеціальний статус виплати з боку держави у формі відшкодування знецінення грошових доходів громадян, зокрема, пенсії, стипендії; оплати праці (грошового забезпечення), які мають систематичний характер, а тому, індексація є невід`ємною складовою частиною сум, для розрахунку грошової допомоги на оздоровлення та одноразової грошової допомоги. Враховуючи те, що індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг, суд дійшов висновку, що вона має бути врахована у складі грошового забезпечення військовослужбовців для розрахунку грошової допомоги на оздоровлення, одноразової грошової допомоги та компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки. Проте суд встановив, що станом на час виплати позивачу грошової допомоги на оздоровлення у 2014-2017 роках, одноразової грошової допомоги при звільненні та компенсації за невикористані дні додаткової відпустки учасника бойових дій, індексація грошового забезпечення позивачу не нараховувалась, що підтверджується відомостями з картки особового рахунку військовослужбовця. Відтак підстав для врахування її до складу грошового забезпечення, з якого обчислювалась грошова допомога на оздоровлення за 2014-2017 роках, одноразової грошової допомоги при звільненні та компенсації за невикористані дні додаткової відпустки учасника бойових дій у відповідача не було. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині нарахування та виплати позивачу грошової допомоги на оздоровлення за 2014-2017 роки, одноразової грошової допомоги при звільненні та компенсації за невикористані дні додаткової відпустки учасника бойових дій, з урахуванням індексації грошового забезпечення не підлягають задоволенню.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційних скарг
Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.07.2023 та рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27.04.2023 у частині відмови у задоволенні позову, в цій частині справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції - Львівського окружного адміністративного суду.
Підставою касаційного оскарження скаржник зазначає пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
На обґрунтування підстав касаційного оскарження за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України позивач зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 29.04.2020 у справі № 240/10130/19, від 21.12.2021 у справі №  820/3423/18, від 19.03.2020 у справі № 820/5286/17, від 26.02.2021 у справі № 620/3346/19, від 03.04.2019 у справі № 638/9697/17, від 11.12.2019 у справі № 638/5794/17, від 27.12.2019 у справі №  643/11749/17 щодо включення індексації до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обрахунок та визначення розміру грошової допомоги на оздоровлення, одноразової грошової допомоги при звільненні.
Скаржник наголошує, що спірним у цій справі є питання включення розміру індексації грошового забезпечення до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обрахунок: грошової допомоги на оздоровлення, передбаченої статтею 10-1 та частиною третьою статті 15 Закону №  2011-XII за 2016, 2017, 2018 роки; одноразової грошової допомоги, передбаченої частиною другою статті 15 Закону № 2011-XII; грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-XI.
На думку скаржника, судами попередніх інстанцій проігноровано, що відповідно до Закону №  2011-ХІІ, Закону України від 05.10.2000 № 2017-ІІІ «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», Закону України від 03.07.1991 № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 (далі - Порядок № 1078), розмір індексації грошового забезпечення повинен бути врахований при обрахунку: грошової допомоги на оздоровлення, одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки.
Крім того, судами попередніх інстанцій повністю проігноровано, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22.10.2020 у справі № 380/4552/20 визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати індексації грошового забезпечення позивачу та поновлено право позивача на отримання індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 21.07.2017.
Відповідно, на думку скаржника, грошова допомога на оздоровлення, одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби, а також грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки підлягають перерахунку, оскільки обрахунок даних виплат був здійснений без урахування належної позивачу індексації грошового забезпечення.
Проте зазначені аргументи та докази повністю ігноруються та не досліджуються судами. Тобто, судами, на його думку, було фактично безпідставно позбавлено позивача на врахування розміру індексації грошового забезпечення при обрахунку спірних виплат.
Також звертає увагу на те, що суд першої інстанції зазначив, що розгляд справи здійснював без відомостей про нараховане та виплачене грошове забезпечення за 2014 рік та зазначив, що такі відомості зобов`язаний був надати позивач. Проте, на його думку, судом першої інстанції проігноровано, що відомості про нараховане та виплачене грошове забезпечення знаходяться у безпосередньому володінні відповідача та такі ним не надавались. При цьому позивачем було заявлено клопотання про витребування доказів у відповідача, проте суд першої інстанції таке клопотання проігнорував та не вжив заходів щодо отримання від відповідача доказів, які на думку суду мають значення для ухвалення законного та обґрунтованого рішення.
Позиція інших учасників справи
Відповідно до частини 4 статті 328 КАС України відсутність відзиву на касаційну скаргу не перешкоджає перегляду оскаржуваних судових рішень.
Рух касаційної скарги
14.08.2023 до Верховного Суду надійшла касаційна скарга  ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27.04.2023 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.07.2023.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.08.2023 визначено склад колегії суддів, а саме: головуючого суддю (суддю-доповідача) Мельник-Томенко Ж. М., суддів Єресько Л. О., Радишевську О. Р. для розгляду судової справи № 380/21619/21.
Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 04.09.2023 № 1491/0/78-23 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 380/21619/21 у зв`язку з відпусткою судді Радишевської О. Р., яка входить до складу постійної колегії суддів, з метою дотримання строків розгляду справи.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.09.2023 визначено склад колегії суддів, а саме: головуючого суддю (суддю-доповідача) Мельник-Томенко  Ж. М., суддів Єресько Л. О., Жука А. В. для розгляду судової справи № 380/21619/21.
Ухвалою Верховного Суду від 04.09.2023 відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27.04.2023 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.07.2023. 
Ухвалою Верховного Суду від 29.11.2023 закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд в порядку письмового провадження.
Позиція Верховного Суду
Релевантні джерела права та акти їхнього застосування. Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).
Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, виходить із такого. 
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Зазначеним вимогам процесуального закону оскаржені судові рішення частково не відповідають, а викладені у касаційній скарзі доводи скаржника є прийнятними, з огляду на таке.
Щодо включення розміру індексації грошового забезпечення до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обрахунок: грошової допомоги на оздоровлення, передбаченої статтею 10-1 та частиною третьою статті 15 Закону № 2011-XII за 2016, 2017 роки; одноразової грошової допомоги, передбаченої частиною другою статті 15 Закону № 2011-XII; грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-XI, Верховний Суд зазначає таке.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в цій частині суди попередніх інстанцій виходили з того, що станом на час виплати позивачу грошової допомоги на оздоровлення у 2014-2017 роках, одноразової грошової допомоги при звільненні та компенсації за невикористані дні додаткової відпустки учасника бойових дій, індексація грошового забезпечення йому не нараховувалась, відтак підстав для врахування її до складу грошового забезпечення, з якого обчислювалась грошова допомога на оздоровлення за 2014-2017 роках, одноразова грошова допомога при звільненні та компенсація за невикористані дні додаткової відпустки учасника бойових дій, у відповідача не було.
Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII).
Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Згідно з частиною третьою статті 9 Закону № 2011-XII грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
За приписами пунктів 1, 8, 14 статті 10-1 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту (14) військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
За змістом частини другої статті 15 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Відповідно до частини третьої статті 15 Закону № 2011-XII військовослужбовцям виплачуються грошова допомога на оздоровлення та державна допомога сім`ям з дітьми в порядку і розмірах, що визначаються законодавством України.
Згідно з пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-XII учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
За приписами статті 18 Закону України від 05.10.2000 № 2017-III «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» (далі - Закон № 2017-III) законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.
За змістом статті 19 Закону № 2017-III державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Конституційний Суд України у Рішенні від 15.10.2013 № 9-рп/2013 наголосив, що винагорода за виконану працівником роботу є джерелом його існування та має забезпечувати для нього достатній, гідний життєвий рівень. Це визначає обов`язок держави створювати належні умови для реалізації громадянами права на працю, оптимізації балансу інтересів сторін трудових відносин, зокрема, шляхом державного регулювання оплати праці. Держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг. Згідно з положеннями частини шостої статті 95 КЗпП України, статей 33, 34 Закону України «Про оплату праці» такими заходами є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати.
На підставі аналізу наведених положень законодавства Конституційний Суд України дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закону України від 03.07.1991 № 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон №  1282-XII).
Відповідно до статті 1 Закону № 1282-XII індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Згідно з положеннями статті 2 Закону № 1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України (частина друга статті 6 Закону № 1282-XII).
Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення, яким визначені правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення.
Згідно з пунктом 2 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.
Пунктом 5 Порядку № 1078 визначено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.
Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.
Сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу.
Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.
У разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру.
До чергового підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, до визначеної суми індексації додається сума індексації, яка складається внаслідок перевищення величини індексу споживчих цін порогу індексації, зазначеного у пункті 1-1 цього Порядку.
Отже, відповідно до законодавчого визначення, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій, спрямованою на підтримання купівельної спроможності населення України шляхом підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. При цьому проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб - роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Ураховуючи, що індексації підлягають всі грошові доходи населення, які не мають разового характеру, колегія суддів дійшла висновку, що механізм індексації має універсальний характер. У свою чергу, правове регулювання виплати індексації визначає умови (коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації), з настанням яких виникає право на щомісячне отримання суми індексації у структурі заробітної плати (грошового забезпечення) до настання обставин (підвищення тарифних ставок, окладів), за яких виплата розрахованої суми індексації припиняється до повторного настання обставин, які обумовлюють повторне виникнення права на отримання індексації.
При вирішенні питання щодо індексації слід субсидіарно застосовувати положення спеціальних законів щодо механізму проведення індексації, її мети та правової природи (суті), зокрема Закону № 2017-ІІІ, Закону № 1282-ХІІ та Порядку №1078.
Субсидіарне застосування зазначених норм права дає підстави для правового висновку, що індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг, а тому вона має бути врахована у складі грошового забезпечення військовослужбовців, з якого здійснюється, зокрема, обрахунок грошової допомоги на оздоровлення, одноразової грошової допомоги при звільненні та компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03.04.2019 у справі №  638/9697/17, від 11.12.2019 у справі № 638/5794/17, від 19.03.2020 у справі № 820/5286/17, від 29.04.2020 у справі № 240/10130/19, від 21.12.2021 у справі № 820/3423/18.
Здійснюючи перегляд судових рішень у цій справі, Верховний Суд звертає увагу на те, що позивач у клопотанні про витребування доказів у суді першої інстанції та в апеляційній скарзі зазначав, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22.10.2020 у справі №  380/4552/20 визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 21.07.2017 та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 21.07.2017.
Крім того, у клопотанні про витребування доказів позивач, серед іншого, просив суд першої інстанції витребувати у відповідача довідку про виплату позивачу індексації грошового забезпечення на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.10.2020 у справі № 380/4552/20.
Водночас суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що позовні вимоги в частині нарахування та виплати позивачу грошової допомоги на оздоровлення за 2014-2017 роки, одноразової грошової допомоги при звільненні та компенсації за невикористані дні додаткової відпустки учасника бойових дій, з урахуванням індексації грошового забезпечення, задоволенню не підлягають, оскільки індексація грошового забезпечення позивачу у спірний період не нараховувалась.
При цьому судами попередніх інстанцій зазначені вище аргументи позивача та рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.10.2020 у справі № 380/4552/20 до уваги не взяті, відтак не встановлено обставин, які підлягали дослідженню при прийнятті рішень. 
Окрім цього, суд першої інстанції зазначив, що під час розгляду справи судом не здобуто, а позивачем не подано доказів щодо виплати щомісячної додаткової грошової винагороди ОСОБА_1 у 2014 році. Тобто суд першої інстанції розгляд справи здійснював без відомостей про нараховане та виплачене грошове забезпечення за 2014 рік.
При цьому суди попередніх інстанцій зазначили, що обов`язок доведення обставин, на яких ґрунтуються заявлені у позові вимоги, покладений саме на позивача.
Відтак, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що позивачем та його представником не подано суду доказів щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за спірний період, а також не подано доказів нарахування та виплати щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 за період з 2014 року.
Верховний Суд зазначає, що відповідно до частини четвертої статті 9 КАС України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Цей припис безпосередньо уповноважує адміністративний суд на доказування в адміністративній справі, наділяє його повноваженнями на збирання доказів в адміністративній справі.
У галузі дії принципу офіційності адміністративний суд зобов`язаний дослідити за власною ініціативою важливі для прийняття рішення з правового спору фактичні обставини, залучити їх до провадження та встановити їх правдивість. Таким чином, адміністративний суд поряд з активністю сторін у доведенні їх тверджень бере на себе ініціативу під час розгляду адміністративної справи.
Принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі «змушує» адміністративний суд долучатися до процесу доказування в адміністративній справі.
Натомість, якщо в силу певних обставин доказів не надано, суд, застосовуючи принцип офіційного з`ясування обставин справи повинен перевірити достовірність висновків.
Отже, відповідно до приписів частини четвертої статті 9 КАС України адміністративний суд вправі здійснювати доказування на власний розсуд, визначати його види та зміст.
Згідно з частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Водночас, відповідно до частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Статтею 72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
За змістом частини першої статті 80 КАС України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.
Згідно з частиною третьою статті 80 КАС України про витребування доказів за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи, або про відмову у витребуванні доказів суд постановляє ухвалу.
Відповідно до матеріалів справи, позивачем 27.03.2023 до суду першої інстанції на виконання ухвали суду щодо надання доказів було подано клопотання/заява з додатками (а. с. 57-60), в якому він, зокрема, просив витребувати у Військовій частині НОМЕР_1 докази, проте суд першої інстанції таке клопотання не розглянув.
Про указане наголошувалось позивачем в апеляційній скарзі, проте оцінка таким доводам позивача не надавалась.
Викладене в сукупності дає підстави для висновку про недотримання судами попередніх інстанцій принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи у частині відмови у задоволенні позовних вимог. Таке порушення процесуального закону, з урахуванням повноважень касаційного суду (які не дають касаційній інстанції права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні), неможливо усунути на стадії касаційного розгляду. 
Підсумовуючи наведене, Верховний Суд констатує, що висновки судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог є передчасними, та такими, що зроблені без повного з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, а оцінка наявних у матеріалах справи доказів здійснена без дотримання положень статті 90 КАС України та з неправильним застосуванням норм матеріального права, а відтак оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог не є такими, що відповідають вимогам законності та обґрунтованості, встановленим статтею 242 КАС України. 
Позаяк для правильного вирішення спору потрібно додатково дослідити докази та встановити додаткові обставини, Суд дійшов висновку про наявність підстав для нового розгляду цієї справи в частині відмови у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини четвертої статті 328 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; 4) суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.
Згідно з вимогами частини четвертої статті 353 КАС України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
На основі викладеного Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу належить задовольнити, рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог слід скасувати із направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.
Під час нового розгляду справи суду необхідно ретельно дослідити спірні правовідносини в цій частині з урахуванням викладених у цій постанові висновків, надати оцінку вказаним обставинам й аргументам сторін та, у залежності від встановленого, правильно застосувати до спірних правовідносин норми матеріального права і постановити рішення відповідно до вимог статті 242 КАС України. 
Висновки щодо розподілу судових витрат
З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27.04.2023 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.07.2023 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції - Львівського окружного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді	Ж.М. Мельник-Томенко Л.О. Єресько  А.В. Жук