ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9213/23 Справа № 204/4251/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Приваліхіна А. І. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2023 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача – Никифоряка Л.П.,
суддів – Гапонова А.В., Новікової Г.В.,
за участі секретаря судового засідання – Драгомерецької А.О.,

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з трудових правовідносин за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель» про стягнення заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 серпня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року  ОСОБА_1  звернулася в суд з позовом про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель» (далі – ПрАТ «НВО «Созидатель») заборгованості по заробітній платі в розмірі 32 498,11 грн; середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи із розрахунку середньоденної заробітної плати, що становить 1 572,03 грн; моральної шкоди в розмірі 50 000,00 грн.
Позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що з 22 грудня 2022 року по 03 березня 2023 року вона працювала у ПрАТ «НВО «Созидатель» на посаді головного бухгалтера. 03 березня 2023 року відповідач звільнив її із займаної посади за власним бажанням на підставі наказу № 15-К від 03 березня 2023 року. В день звільнення, вона отримала письмове повідомлення про нараховані їй суми, які належать до сплати при звільненні, зокрема: 25 277,00 грн – заборгованість по заробітній платі за лютий 2023 року; 3 446,87 грн – заборгованість по заробітній платі за 1-3 березня 2023 року; 3 774,27 грн – заборгованість по грошовій компенсації за 5 днів невикористаної щорічної відпустки. Однак, незважаючи на її звільнення, розрахунок з нею проведено не було. Вказувала, що дані порушення її прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 серпня 2023 року позовні вимоги  ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ПрАТ «НВО «Созидатель» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 32 498,11 грн без відрахування з цієї суми обов`язкових податків та зборів.
Стягнуто з ПрАТ «НВО «Созидатель» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 2 000,00 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, виклала вимогу про скасування рішення в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та в частині розміру моральної шкоди 2 000,00 грн стягнутої на її користь, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги заявник посилалась на те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, безпідставно поклав на позивачку весь тягар доказування розрахунку середньоденної заробітної плати для визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не врахувавши що обов`язок надання таких вихідних даних покладено на відповідача, як роботодавця.
Інший довід апеляційної скарги зводився до того, що суд першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди в повній мірі не врахував характер немайнових втрат позивачки, глибину її фізичних та душевних страждань.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач заперечує проти задоволення апеляційної скарги позивачки, просив її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про доставку електронного листа і смс-повідомлення.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що в іншій частині рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 серпня 2023 року щодо стягнення заборгованості по заробітній платі сторонами не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції не переглядається.

Судом першої інстанції встановлено, що з 22 грудня 2022 року позивачка  ОСОБА_1  працювала у відповідача ПрАТ «НВО «Созидатель» на посаді головного бухгалтера. 03 березня 2023 року позивачку звільнено із займаної посади за власним бажанням на підставі наказу № 15-К від 03 березня 2023 року (а.с.7). На день звільнення остаточний розрахунок із нею роботодавцем не проведений.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано доказів на підтвердження правильності здійсненого нею розрахунку середньоденної заробітної плати, а інших доказів, які б мали необхідні вихідні дані для можливості здійснення такого розрахунку судом останньою суду не надано.

Проте, суд апеляційної інстанції не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною четвертою статті 43 Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України “Про оплату праці”, частиною першою статті 94 КЗпП України заробітна плата – це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване також на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 “Про практику застосування судами законодавства про оплату праці”, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі – наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи – по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 за конституційним зверненням ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 27 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19).

Встановивши, що роботодавцем не виконані вимоги трудового законодавства щодо вчасної виплати всіх належних при звільненні позивачки сум у передбачені статтею 116 КЗпП України строки, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що відповідач повинен відшкодувати позивачці майнові втрати, яких вона зазнала внаслідок несвоєчасного здійснення з нею розрахунку з боку роботодавця, а отже, вимоги у цій частині є законним та обґрунтованим.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України “Про оплату праці” і Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі – Порядок № 100).

Згідно з Порядком № 100 середня заробітна плата за час вимушеного прогулу й в усіх інших випадках (крім оплати відпусток, призначення пенсії, відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я) обчислюється виходячи з виплати за останні два місяці, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, в даному разі звільненню, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців (якщо ж він протягом останніх місяців не працював – виходячи з виплат за попередні два місяці роботи). Для працівників з відрядною оплатою праці за відсутності оперативних даних для розрахунку заробітку за останній місяць розрахункового періоду він може змінюватися іншим місяцем, що безпосередньо передує розрахунковому періоду. З розрахункового періоду виключається лише час, протягом якого працівник не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково.

Відповідно до пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, – на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Отже, для розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у даній конкретній ситуації має застосовуватись розмір доходу позивачки ОСОБА_1 за січень 2023 року і лютий 2023 року, тобто за два місяці, що передують події звільнення у березні 2023 року.

Період затримки розрахунку при звільненні слід визначити з 03 березня 2023 року (день звільнення) по 03 вересня 2023 року, враховуючи вимоги статті 117 КЗпП України, відповідно до якої у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка виклала вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи із розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 1 572,03 грн.

Для з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року було витребувано у ПрАТ «НВО «Созидатель» довідку про середню заробітну плату ОСОБА_1 на посаді головного бухгалтера за формою, встановленою відповідно до розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року (з подальшими змінами і доповненнями) за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні перед звільненням з посади.

Як убачається з довідки, наданої ПрАТ «НВО «Созидатель» на виконання ухвали апеляційного суду, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 1 100,85 грн.

Кількість робочих днів за вказаний період затримки розрахунку при звільненні складає 131 робочий день.

Таким чином, середній заробіток позивачки ОСОБА_1 за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 березня 2023 року по 03 вересня 2023 року становить 144 211,35 грн (1 100,85 грн. х 131 день).

При цьому, указаний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначений без утримання установлених законодавством податків та зборів.

Відповідно до пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року “Про практику застосування судами законодавства про оплату праці” задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Таким чином, в резолютивній частині рішення окрім визначеної судом суми середнього заробітку, слід вказувати про виплату цієї суми з обов`язковим утриманням з неї податків та інших обов`язкових платежів.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині стягнення моральної шкоди, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, якою передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма права містить перелік юридичних фактів, що є підставою виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи винятків для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а статтею 237-1 цього Кодексу передбачено право працівника на відшкодування моральної шкоди порядку, визначному законодавством.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем доведено факт заподіяння йому неправомірними діями відповідача моральної шкоди.

Враховуючи зібрані у справі докази, яким надана оцінка судом першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що підтверджено факт порушення законних прав позивачки, що призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв`язків і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої (частина перша та пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України).

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Судом першої інстанції встановлено факт порушення трудових прав  ОСОБА_1 , що на думку апеляційного суду спричинило моральні переживання позивачки через неправомірність дій роботодавця.

Суд апеляційної інстанції погоджується з розміром моральної шкоди, присудженої судом першої інстанції, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, врахувавши характер та обсяг фізичних, душевних страждань, яких зазнала позивачка, характер немайнових втрат, їх тривалість.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) міститься висновок про те, що «[…] визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення».

Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точного мірила майнового виразу душевного болю. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Тому, доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1  про те, що суд першої інстанції в повній мірі не врахував характер та обсяг страждань, яких вона зазнала, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки суд першої інстанції, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, керувався принципами розумності, справедливості та співмірності.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а тому рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 серпня 2023 року в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає скасуванню, стягнувши ПрАТ «НВО «Созидатель» на користь ОСОБА_1  середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 144 211,35 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні необхідно відмовити. В іншій оскаржуваній частині рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 серпня 2023 року щодо стягнення моральної шкоди слід залишити без змін.

Відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 430 ЦПК України рішення в частині присудження виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в межах суми платежу за один місяць – слід допустити до негайного виконання.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на підставі статті 141 ЦПК України, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що з відповідача ПрАТ «НВО «Созидатель» на користь позивачки ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору, сплаченого останньою за подачу апеляційної скарги в розмірі 1 610,40 грн.

Керуючись статтями 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 серпня 2023 року в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні– скасувати.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 144 211,35 грн з утриманням із цієї суми установлених законодавством податків та зборів.

У задоволенні іншої частини позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні – відмовити.

В іншій оскаржуваній частині рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 серпня 2023 року щодо стягнення моральної шкоди – залишити без змін.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині присудження виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель» на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 1 610,40 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 грудня 2023 року.

Судді: