ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2023 року 
м. Київ
справа №826/6887/18
адміністративне провадження № К/9901/68590/18  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду :
суддя-доповідач - Стародуб О.П.,
судді: Кравчук В.М., Єзеров А.А.
секретар судового засідання - Самара В.С.
за участі представника відповідача Свіршкової І.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.07.2018 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.11.2018 
у справі за позовом адвоката ОСОБА_2 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
Адвокат ОСОБА_2 звернувся з позовом до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу №301/7 від 31.01.2018, зобов`язання відповідача повторно розглянути на комісії з розгляду скарг у сфері державної реєстрації при Міністерстві юстиції України скаргу на дії державного реєстратора та зобов`язання вчинити дії щодо скасування дій державного реєстратора Шейк-Сейкіна О.А. відносно зняття арешту і поновити запис відносно арешту на квартиру, яка розташована у АДРЕСА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
ВСТАНОВЛЕНІ СУДАМИ ПОПЕРЕДНІХ ІНСТАНЦІЙ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 06.12.2017 адвокат ОСОБА_2 звернувся до ГТУЮ у Київській області зі скаргою на дії державного реєстратора, в якій просив:
- скасувати дії державного реєстратора відносно зняття арешту і накласти арешт на квартиру, яка розташована у АДРЕСА_1 на виконання ухвал суду;
- вжити невідкладних заходів щодо негайного припинення незаконної діяльності Філії КП Миронопільської сільської ради «Результат», та позбавити її права здійснювати реєстраційні дії.
Скарга мотивована тим, що адвокату ОСОБА_2, як представнику ОСОБА_1 , при виконанні договору про правову допомогу стало відомо, що 20.11.2017 громадянка ОСОБА_2 , з використанням підробленої ухвали суду від 06.11.2017 по справі №755/9112/17-ц звернулась до Філії КП Миронопільської сільської ради «Результат», яка зняла арешт з квартири за адресою АДРЕСА_1 , накладений відповідно до ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 29.06.2017 по справі №755/9112/17-ц. Такої ухвали суду немає в Єдиному державному реєстрі судових рішень, а також фактично суддя Яровенко Н.О. зазначає, що таку ухвалу ніколи не виносила.
Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 08.06.2017 у справі №755/8731/17, за наслідками розгляду клопотання слідчого, накладено арешт на об`єкт житлової нерухомості - квартиру АДРЕСА_2 , про що внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 03.07.2017 №21208259.
В подальшому, громадянка ОСОБА_3 звернулася до Філії КП Мирнопільської сільської ради "Результат" у Київській області, та державний реєстратор Шейк-Сейкін О.А., не перевіривши наявність ухвали суду від 23.10.2017 у Єдиному державному реєстрі судових рішень, зняла арешт на квартиру, накладений ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 08.06.2017.
На думку скаржника, державний реєстратор безпідставно двічі зняв арешт на нерухоме майно не перевіривши існування відповідних судових рішень.
Листом ГТУЮ у Київській області №3.3-14/4922 від 08.12.2017 направлено за належністю ГТУЮ у м. Києві скаргу адвоката ОСОБА_2., представника ОСОБА_1 , від 29.11.2017, зареєстровану в ГТУЮ у м. Києві за №27344-3-25 від 06.12.2017, на дії державного реєстратора Філії КП Мирнопільської сільської ради "Результат" у Київській області (а.с. 37, зворотній бік).
Листом Комісії з розгляду скарг у сфері державної реєстрації ГТУЮ у м. Києві №А-42 1546/3.4 від 12.01.2018 за результатами розгляду скарги адвоката ОСОБА_2., що діє в інтересах ОСОБА_1 , від 29.11.2017, направленої листом ГТУЮ у Київській області № 3.3-14/4922 від 08.12.2017, зареєстрованої в ГТУЮ у м. Києві 03.01.2018 за № 42, Комісією з розгляду скарг у сфері державної реєстрації ГТУЮ у м. Києві, 10.01.2018 прийнято мотивоване рішення про направлення скарги за належністю до Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації МЮУ для розгляду (а.с. 37).
25.01.2018 Комісією з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації МЮУ за результатами розгляду скарги від 29.11.2017 складено висновок, згідно з яким скарга не підлягає задоволенню, оскільки відповідно до частини першої ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» розгляд питань, порушених у скарзі, не належить до компетенції Міністерства юстиції України, так як оскаржуване рішення про державну реєстрацію виникнення права власності прийняте на підставі рішення суду. 
Також, Комісія дійшла висновку, що скарга оформлена без дотримання вимог, зазначених частиною п`ятою ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки додані до скарги копії документів не засвідчені в повному обсязі в установленому порядку (а.с. 48).
Наказом МЮУ №301/7 від 31.01.2018 відмовлено у задоволенні скарги адвоката ОСОБА_2. від 29.11.2017 у зв`язку з тим, що розгляд питань, порушених у скарзі, не належить до компетенції МЮУ, оскільки право власності набуто на підставі рішення суду, а також додані до скарги копії документи не засвідчені в установленому порядку (а.с. 49).
Не погоджуючись з таким рішенням Мінюсту, вважаючи його протиправним, позивач звернувся до суду.
В обгрунтування позовних вимог покликався на те, що відповідачем безпідставно відмовлено у задоволенні його скарги. Наголошував на тому, що в    скарзі не йдеться про рішення суду, на підставі якого набуто право власності, а про дії державного реєстратора, який вчинив реєстраційну дію на підставі підробленого документу, дійсність якого не перевірив. Крім того, ним додано до скарги документи - витяги з державних реєстрів, які не потребують посвідчення.
КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕНЬ СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Рішенням Окружного адміністративного  суду міста Києва від 18.07.2018, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.11.2018, позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 31.01.2018 №301/7 "Про відмову в задоволенні скарги адвоката ОСОБА_2. від 29.11.17".
Зобов`язано Міністерство юстиції України вирішити питання щодо скерування скарги адвоката ОСОБА_2. від 29.11.2017 за належністю до територіального органу для розгляду по суті.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що згідно змісту скарги позивачем оскаржуються дії (рішення) державного реєстратора щодо внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яким виключено запис про обтяження нерухомого майна на підставі підробленого (неіснуючого) судового рішення. За наслідками внесення запису про зняття арешту з нерухомого майна не було внесено записів про реєстрацію права власності на майно за іншою особою, ніж попередньо була зазначена в Реєстрі як власник нерухомого майна. Відповідно, подана скарга не стосується рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав і до компетенції Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Міністерства юстиції України не відноситься.
Враховуючи викладене, суди дійшли висновку, що належним суб`єктом розгляду скарги є територіальний орган Міністерства юстиції України, і отримавши скаргу, відповідач мав це встановити та скерувати скаргу для розгляду по суті згідно п. 6 Порядку розгляду скарг у сфері державної реєстрації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1128.
Також суди дійшли висновку, що перевірка дотримання формальних вимог щодо скарги, в тому числі, чи є необхідним завіряти додані до скарги документи, відноситься до повноважень органу, компетентного розглядати скаргу.
ДОВОДИ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА КАСАЦІЙНУ СКАРГУ ТА ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
В обґрунтування касаційної скарги відповідач покликається на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення помилкових судових рішень.
Зокрема, покликається на помилковість висновків судів попередніх інстанцій щодо не віднесення розгляду, поданої позивачем скарги, до повноважень Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації МЮУ.  
Також покликається на те, що дослідивши зміст скарги, Комісія дійшла висновку, що розгляд порушених в ній питань не належить до компетенції Мінюсту, оскільки право набуте на підставі рішення суду.
Також покликається на те, що додані до скарги документи, які підтверджують факт порушення прав скаржника, не були засвідчені у встановленому порядку.
Просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати та прийняти нове про відмову в позові.
Відзиву на касаційну скаргу до суду не надходило.
ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. 
Гарантоване статтею 55 Конституції України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача стосовно оскаржуваного рішення, дії чи бездіяльності було обґрунтованим, і таке порушення прав має бути реальним, стосуватися особистих прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів, які мають своїм завданням справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).
Відповідно до пунктів 1, 2, 8 ч. 1 ст. 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір;
публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси (частина перша статті 5 КАС України).
Відпоідно до статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.
Відповідно до висновку, сформованому у постанові Верховного Суду України від 15.11.2016 у справі №800/301/16, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Такі висновки зкастосовано Верховним Судом й під час розгляду справи №320/9959/20 у постанові від 19.10.2023.
Відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 10.08.2020 (справа №522/1611/17):
«В контексті завдань адміністративного судочинства (статті 2 КАС України) звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.
Заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для Позивача.
Заінтересованість повинна мати об`єктивну основу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому. Тому для відкриття провадження у справі недостатньо лише твердження Позивача, наведеного у позовній заяві, про порушення права, свободи або законного інтересу.».
У постанові від 31.03.2021 (справа №640/21611/19) Верховний Суд дійшов наступного висновку:
«….з`ясування матеріально-правової заінтересованості позивача передує розгляду питання щодо правомірності рішення, котре оскаржується. Відсутність матеріально-правової заінтересованості позивача є підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності оскарженого рішення.
Суд може робити висновок про неправомірність рішень, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень та про порушення у зв`язку із цим прав лише за позовом належного позивача. Оцінка рішень за позовом особи, яка не має права на звернення до суду, яка не є потерпілою у конкретних правовідносинах (є неналежним позивачем), апріорі не може призвести до захисту прав і не узгоджується із завданнями адміністративного судочинства.»
З матеріалів справи вбачається, що позов у справі подано ОСОБА_2. , який, як адвокат, надавав правову допомогу ОСОБА_1 під час звернення останнього до відповідача, в порядку статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зі скаргою на рішення та дії державного реєстратора.
Відповідно до статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів особою, права якої порушено, протягом двох місяців з дня, коли особа дізналася чи могла дізнатися про порушення своїх прав.
Предметом оскарження у цій справі є наказ Міністерства юстиції України, яким відмовлено у задоволенні скарги адвоката ОСОБА_2. на рішення державного реєстратора про скасування арешту на належну ОСОБА_1 квартиру.
При цьому, подаючи скаргу, ОСОБА_2 , на підставі ордера та договору про правову допомогу, діяв в інтересах ОСОБА_1 .
Таким чином, як звернення зі скаргою до Міністерства юстиції України так і звернення з позовом до суду пов?язане із захистом прав, свобод та законних інтересів саме ОСОБА_1 .
Натомість позов до суду подано не безпосередньо ОСОБА_1 чи в його інтересах, а самостійно ОСОБА_2. , який не є учасником спірних правовідносин і оскаржуваний у цій справі наказ Міністерства юстиції України не справляє вплив на його права, свободи та інтереси. При цьому, ОСОБА_1 до участі в справі залучений не був і докази його обізнаності про розгляд справи відсутні.
За таких обставин, враховуючи відповідно до статті 242 КАС України зазначені висновки Верховного Суду, колегія суддів вважає, що висновки судів попередніх інстанцій щодо протиправності оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, зроблено за позовом неналежного позивача, оскаржуване рішення прав та інтересів ОСОБА_2. не порушує, що є підставою для відмови у задоволенні позову.
Таке порушення норм процесуального права не може розглядатись як формальне і залишатись без відповідного реагування, оскільки суперечить засадам диспозитивності і позбавляє особу можливості розпоряджатись своїми вимогами на свій розсуд.
Відповідно до частини третьої статті 341 КАС України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Відповідно до частини першої статтті 351 КАС України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Враховуючи викладене, касаційну скрагу слід задовольнити, рішення судів першої та апеляційної інстанції скасувати та постановити рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 356, 359 КАС України, Суд -
постановив:
Касаційну скаргу Міністерства юстиції України задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.07.2018 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.11.2018 скасувати.
В задоволенні позовних вимог адвоката ОСОБА_2 відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
О.П. Стародуб
А.А. Єзеров
В.М. Кравчук