ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/10184/23 Справа № 196/892/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бабічева Л.П. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2023 року                                        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
               головуючого - судді Демченко Е.Л.
               суддів - Макарова М.О., Ткаченко І.Ю.
               при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, -

в с т а н о в и л а:

       У вересні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.         
       Після звернення із позовом ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , третьою особою зазначила державного нотаріуса Царичанської ДНК Дніпропетровської області Кравчук С.В., про визнання недійсним договору дарування житлового будинку.
       Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 09 серпня 2023 року позов ОСОБА_2 залишено без розгляду. 
       Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2023 року вилучено з учасників справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - державний нотаріус Царичанської ДНК Дніпропетровської області Кравчук С.В., про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, третю особу - державного нотаріуса Царичанської ДНК Дніпропетровської області Кравчук С.В.
       В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначала, що вона, починаючи з 1990 року разом зі своєю сім`єю, чоловіком ОСОБА_3 , донькою ОСОБА_4 та відповідачем, який є її сином, проживала в будинку АДРЕСА_1 , який був оформлений на її чоловіка, однак був спільним майном подружжя. ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік помер, у 2009 році вона прийняла спадщину після його смерті, до якої входив і будинок, в якому вона продовжила проживати разом із сином ОСОБА_2 , його дружиною та онукою. Будинок є її єдиним житлом, у якому вона проживала майже все своє життя.
       Вказувала, що, починаючи, приблизно, з 2018 по 2020 роки, між нею та її сином ОСОБА_2 і його дружиною ОСОБА_5 почали систематично виникати побутові сварки, ініціатором яких здебільшого являвся син та його дружина. Під тиском сина вона вимушена була з 04 вересня 2020 року переїхати для проживання до своєї доньки ОСОБА_4 , яка, відповідно, зобов`язалася піклуватися про неї, її переїзд у вересні 2020 року для проживання в с.Ланна Полтавського району Полтавської області жодним чином не був її добровільним рішенням, а став наслідком штучно створених, нестерпних для проживання умов в її будинку.
       23 листопада 2021 року вона отримала від Царичанського районного суду Дніпропетровської області позовну заяву про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 , позивачем за якою являвся її син ОСОБА_2 . Ознайомившись із текстом позовної заяви та додатками, їй стало відомо, що, обґрунтовуючи позовні вимоги, її син ОСОБА_2 послався на договір дарування житлового будинку від 09 лютого 2010 року, який був посвідчений державним нотаріусом Царичанської ДНК Кравчуком С.В. та відповідно зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно. Виключно, після ознайомлення з додатками до позовної заяви, вона дізналася про існування договору дарування житлового будинку від 09 лютого 2010 року, згідно якого вона, як дарувальник, подарувала на користь свого сина ОСОБА_2 будинок АДРЕСА_1 . До моменту ознайомлення з додатками до позовної заяви вона ніколи, навіть з чужих слів, не ознайомлювалася зі змістом договору дарування житлового будинку, вказаного документу не бачила та відповідно син, чи будь-яка інша стороння особа, про вказаний договір її не повідомляла.
       Посилаючись на те, що вона ніколи не мала наміру укладати договір дарування житлового будинку, в тому числі і на користь свого сина, оскільки будинок являвся єдиним житлом, в якому вона планувала доживати свій вік, втім вона пригадала, що 2010 році її син наполегливо просив відвідати нотаріальну контору та при цьому повідомляв, що в нотаріальній конторі необхідно буде посвідчити договір, який буде підтверджувати, що він до кінця її життя буде її утримувати, і лише після смерті у його власність перейде будинок, нотаріус зміст підписаного нею договору не роз`яснювала, таким чином договір дарування був нею підписаний помилково, так як згідно роз`яснень рідного сина вона вважала, що підписала документи, пов`язані з посвідченням заповіту, а тому просила суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку, укладений 09 лютого 2010 року між нею та ОСОБА_2 щодо житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Царичанської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Кравчук С.В., зареєстрований у Реєстрі прав власності на нерухоме майно від 11 березня 2010 року за №28521364; скасувати запис про право власності в Реєстрі прав власності на нерухоме майно №28521364 від 11 березня 2010 року, яким право приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 ; визнати поважними причини пропуску строків позовної давності для звернення з позовом.
       Рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2023 року у задоволенні позову відмовлено. 
       В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив дійсних обставин справи, безпідставно відмовив у задоволенні її позову. Зазначала про те, що договір, який виявився договором дарування єдиного її майна, яке було місцем її проживання, вчинений під впливом помилки, оскільки із пояснень сина вона була впевнена у тому, що підписує договір довічного утримання або заповіт.
       27 листопада 2023 року відповідач ОСОБА_2 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, вказував про те, що під час укладання та посвідчення оспорюваного договору було дотримано усіх норм законодавства. Наголошував на тому, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами заявлених позовних вимог. 
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення виходячи з наступного.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що 09 лютого 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування житлового будинку, посвідчений державним нотаріусом Царичанської державної нотаріальної контори Кравчук С.В. та зареєстрований в реєстрі за №48. Згідно вищевказаного договору дарування, позивачка передала у власність безкоштовно житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 . 
       Пунктом 7 договору дарування житлового будинку від 09 лютого 2010 року встановлено, що вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, їм роз`яснено нотаріусом. Сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру уявного та удаваного правочину, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому, волевиявлення сторін є вільним і усвідомленим; укладення договору відповідає їх інтересам, і обставин, які б перешкоджали укладенню договору дарування та які б умовчувалися не існують, договір не укладається під впливом тяжкої для Дарувальника обставини. Сторони стверджують, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, у момент укладення цього договору вони усвідомлюють значення своїх дій і можуть керувати ними. 
       На момент укладення оспорюваного договору дарування житлового будинку від 09 лютого 2010 року, позивачці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виповнилося 66 років.
       11 березня 2010 року, на підставі вказаного договору дарування, було зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на будинок, розташований у АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 28521364 (а.с.11,92).
       У судовому засіданні сторони визнали, що позивачка ОСОБА_1 до вересня 2020 року проживала у житловому будинку по АДРЕСА_1 . З вересня 2020 року проживає у своєї доньки в с.Ланна Полтавської області.
       Частиною 1 ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
       Позивачка, як на підставу позовних вимог, посилається на те, що, підписуючи договір дарування, вона не мала бажання та волевиявлення на укладення спірного договору і відчуження належного їй на праві власності житлового будинку, оскільки фактично залишилася без житла. Під час укладення договору була допущена помилка, вважала, що підписувала заповіт. Таким чином, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 229 ЦК України.
       Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не довела, що на момент укладення оспорюваного договору дарування вона помилилася стосовно правової природи укладеного нею правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи цей договір, вона усвідомлювала його істотні умови і правові наслідки його укладення. Позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на момент укладення договору дарування вона мала волевиявлення саме на укладення заповіту. Вимоги в частині скасування запису про право власності в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, є похідними, та з 16 січня 2020 року, законодавець виключив такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про державну реєстрацію права. Правових підстав для поновлення строку позовної давності, у зв`язку з відсутністю правових підстав для задоволення позову судом не встановлено. 
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
       Договір, як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків.
       З урахуванням принципів приватного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.
       У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
       Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/ встановлення/припинення прав взагалі).
       Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.
       В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
       Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
       Виходячи зі змісту статей 203,717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.
       Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
       Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
       Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).
       За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
       Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
       Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
       Вказаний правовий висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі №905/1227/17.
       Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
       Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
       Правочини, вчинені внаслідок помилки, належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.
       Правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
       Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав, повинна довести наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.
       У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №759/17065/14-ц зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину необхідно розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).
       Встановивши, що укладаючи оспорюваний договір дарування сторони були дієздатними та підтверджували, що умови договору їм зрозумілі, відповідають реальній домовленості сторін, з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений правочин попередньо ознайомлені, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. 
       Наявність помилки у дії позивачки при укладенні оспорюваного договору, а також спрямованість волі сторін договору на укладення заповіту (або як вказано в апеляційній скарзі договору довічного утримання) не доведені.
       Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       Колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»). 
       Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін. 
       Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, - 
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

       Рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2023 року залишити без змін.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                 Е.Л.Демченко 

               Судді:                                                 М.О.Макаров 

                                                                        І.Ю.Ткаченко