ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       05 грудня 2023 року                м. Чернівці                Справа № 726/1470/23

       Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого Лисака І.Н.,
       суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,
секретар: Собчук І.Ю.,
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , публічне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія»,

при розгляді справи за апеляційними скаргами апеляційні скарги   ОСОБА_2 на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 05 жовтня 2023 року та додаткове рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 17 жовтня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Проскурняка І.Г., дата виготовлення повного тексту рішення суду не зазначена, -

В С Т А Н О В И В:
У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, а, в подальшому, подавши заяву про уточнення позовних вимог, просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 208 126,95 грн, що складаються: 130 832,85 грн різниця суми матеріальної шкоди; 4 000 грн витрати на проведення експертизи; 10 000 грн шкоди завданої здоров`ю; 32 500 грн моральної шкоди та 30 794 грн витрат на правничу допомогу.
В обґрунтування позову посилався на те, що 22.09.2022 року близько о 17:25 год. в м. Чернівці по вул. Калинівській, 13 ОСОБА_2 керуючи автомобілем «BMW Х6», д.р.н. НОМЕР_1 під час зміни напрямку руху, а саме перестроювання з однієї смуги руху в іншу, не надав переваги у русі автомобілю «Renault», д.р.н. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 , який рухався у попутному напрямку, внаслідок чого відбулася ДТП, автомобілі зазнали механічних пошкоджень.
Цивільно - правова відповідальність винуватця ДТП ОСОБА_2 на момент настання ДТП (22.09.2022 року) була застрахована в СК «УПСК», про що свідчить поліс ОСЦПВ власників наземних транспортних засобів АТ1312970.
Про факт вчинення вказаного ДТП та його наслідки відповідачем у телефонному режимі повідомлено СК «УПСК». В подальшому, позивач звернувся Провадження №22-ц/822/945/23                 
до СК «УПСК» із повідомленням про ДТП в порядку ст.33 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно – правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та із заявою про страхове відшкодування.
Постановою Садгірського районного суду м. Чернівці від 24.03.2023 року встановлено винуватість ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. 
З метою підтвердження розміру та вартості відновлювального ремонту, спричиненого транспортному засобу в результаті ДТП, позивач звернувся до експерта та згідно висновку №33/23 за результатами проведення автотоварознавчої експертизи вартість відновлювального ремонту автомобіля позивача склала 203 033,40 грн з урахуванням ПДВ на складові і матеріали. Вартість матеріального збитку, завданого з технічної точки зору власнику автомобіля становить 81 944,54 грн.
Звертав увагу суду на те, що обстеження автомобіля проводилось в присутності позивача, а також належним чином був запрошений відповідач ОСОБА_2 , однак не з`явився.
Наголосив, що шкода, завдана внаслідок ДТП, перевищила виплачений потерпілому розмір страхового відшкодування, а тому з посиланням на норми права, які регулюють спірні правовідносини, просив позов задовольнити.
Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 05 жовтня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 різницю суми матеріальної шкоди, яка становить 130 832,95 грн; 10 000 грн моральної шкоди; 31 814,00 грн витрат за надання правничої допомоги. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В іншій частині позовних вимог – відмовлено.
Додатковим рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 17 жовтня 2023 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 про винесення додаткового рішення відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України, судом не вірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвели до неправильного вирішення спору.
Доводи зводяться до того, що ДТП сталося через відволікання водія ОСОБА_1 від слідкування за дорожньою обстановкою, перевищення швидкості, недотримання безпечної дистанції, що потягло за собою втрату контролю за рухом автомобіля.
Стверджує, що вимоги ОСОБА_1 щодо відшкодування шкоди є необ`єктивними, жодними належними та допустимими доказами не підтверджені, і є ні чим іншим, окрім бажання збагатитися, ним не було надано акту виконаних робіт, використаних матеріалів з СТО та оплату їх вартості.
Посилається на те, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої наслідками ДТП, повинен нести страховик. 
Вказує, що при подачі позову порушено норми процесу, оскільки позови до фізичної особи подаються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання, однак позивач звернувся по місцю своєї реєстрації, а тому судом порушено підсудність розгляду цивільної справи. 
Щодо оскарження додаткового рішення суду, то апелянт наголошує, що судом не враховано вимог ч.2 ст.141 ЦПК України.
На підставі наведеного просить основне рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , також скасувати додаткове рішення суду та ухвалити нове про задоволення заяви ОСОБА_3 про стягнення витрат на правничу допомогу в повному обсязі.

У відзиві на апеляційні скарги сторона позивача просить їх залишити без задоволення, рішення суду без змін. 
Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. 
Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції вказав наступне.
Щодо вимоги про відшкодування матеріальної шкоди виходив з того, що відповідач ПрАТ «УПСК» здійснило страхове відшкодування позивачу в розмірі 72 200,45 грн. Вина відповідача ОСОБА_2 у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, доведена постановою Садгірського районного суду м. Чернівці від 24.03.2023 року. Згідно висновку експерта 33/23 вартість відновлювального ремонту автомобіля позивача становить 203 033,40 грн, а тому дійшов висновку про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 різниці суми матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП, в розмірі 130 832,95 грн.
Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 31 814 грн суд вказав, що ОСОБА_1 зазначені витрати доведені належними та допустимими доказами, а тому підлягають до задоволення.
Стягуючи моральну шкоду з ОСОБА_2 на користь позивача в розмірі 10 000 грн суд першої інстанції врахував обсяг заподіяної останньому моральної шкоди, глибину та тривалість його страждань внаслідок пошкодження його майна, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, та прийшов до висновку про часткове задоволення такої.
Відмовляючи в задоволенні вимоги про стягнення витрат на проведення експертизи вказав, що оскільки вартість проведення експертизи в розмірі 4 000 грн була врахована у рахунок страхового відшкодування та виплачена, то підстави для задоволення таких вимог відсутні.
Також, відмовляючи в задоволенні вимоги про стягнення 10 000 грн витрат за завдання шкоди здоров`ю, суд вказав, що на підтвердження такої вимоги позивач не надав суду підтвердження, в чому саме заподіяна така шкода й доказів понесення таких витрат на лікування. 
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вимогам, визначеним в ст.263 ЦПК України, виходячи з наступного.
Обставини скоєння ДТП 22.09.2022 року, належності пошкодженого в ДТП автомобіля «Renault Megan», д.р.н. НОМЕР_1  ОСОБА_1 , керування автомобілем «BMW Х6», д.р.н. НОМЕР_2 на час скоєння ДТП ОСОБА_4 та визнання його винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП й закриття провадження у справі у зв`язку із закінченням строків для накладення адміністративного стягнення, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 на підставі п.1 ч.247 КУпАП за відсутності складу адміністративного правопорушення,- сторонами визнається та не спростовується (т.1 а.с.18, 37-39, 94-97).
Цивільно-правова відповідальність водія «BMW Х6», д.р.н. НОМЕР_2 була застрахована згідно полісу №АТ-1312970 у ПрАТ «УПСК» (т.1 а.с.19).
Згідно висновку експерта №33/23 від 15.05.2023 року (судового експерта) ОСОБА_5 вартість відновлювального ремонту автомобіля «Renault Megan», 2010 року випуску, д.р.н. НОМЕР_1 в наслідок його пошкодження у ДТП 22.09.2022 року становить 203 033,40 грн з ПДВ на складові та матеріали. Вартість матеріального збитку, завданого з технічної точки зору власнику вказаного вище автомобіля, становить 81 944,54 грн з ПДВ на складові та матеріали (т.1 а.с.21-36).
ОСОБА_1 у травні 2023 року направлено лист до МТСБУ та СК «УПСК» з метою отримання страхового відшкодування у розмірі 249 533,40 грн, і 14.06.2023 року ним отримано переказ грошових коштів від ПрАТ «УПСК» у розмірі 72 200,45 грн (т.1 а.с.52-56).
У відповідності до копії страхового акту №051/037/024455/23/1 від 12.06.2023 року Департаменту врегулювання збитків ПрАТ «УПСК» вбачається, що ОСОБА_1 розраховано суму страхового відшкодування у розмірі 72 250,45 грн за договором страхування АТ-1312970 від 05.11.2021 року (т.1 а.с.142).
Згідно копії додатка №1 до страхового акту №051/037/024455/23/1 страхова сума згідно полісу АТ-1312970 від 05.11.2021 року складала 130 000 грн, франшиза 2600 грн (т.1 а.с.143).
ПрАТ «УПСК» 14.06.2023 року перераховано на ім`я ОСОБА_1 72 250,45 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №162222948 (т.1 а.с.144).
За правилами ст.15 та ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
В силу ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Загальні підстави відшкодування шкоди визначені ст.1166 ЦК України. Згідно з частинами першою, другою якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Згідно із частиною другою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
В силу ч.1 ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
Як роз`яснено у пунктах 16, 24 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», при відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), а відповідно до ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
За приписами ст.979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (ст.980 ЦК України).
Відповідно до ст.999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Стаття 1194 ЦК України визначає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
В силу ст.3 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст.5 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Згідно зі ст.6 вказаного Закону страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Настання страхового випадку є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми.
Відповідно до п.22.1 ст.22 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на це, подає страховику відповідну заяву. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу (ст.35 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Згідно приписів ст.29 наведеного Закону у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
Пунктом 36.1. ст.36 вказаного Закону страховик (у випадках, передбачених ст.41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у ст.37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17 зазначила, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом №1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961-IV випадках - МТСБУ), та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку), винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).
У постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або відповідно до Закону №1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (у випадку передбачених статтею 37 цього Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст.3 Закону №1961-IV). Подібний правовий висновок Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц.
Крім того, ВП ВС у постанові від 22 лютого 2022 року у справі №201/16373/16-ц дійшла наступних висновків: «…п.125. Водночас у Законі №1961-IV наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто цей Закон спрямований насамперед на захист прав осіб, потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоди не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 цього Закону).
126. Тобто положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована відповідальність винної особи. А тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика.
136. Відтак Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми, а у випадку, зазначеному у пункті 80 цієї постанови – винною особою.
137. Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. постанови ВП ВС від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц, від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц, та ухвалу ВП ВС від 20 лютого 2020 року у справі № 753/15214/16-ц).
140. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17 зазначила, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом №1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961-IV випадках – МТСБУ), та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом № 1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ)…».
Щодо доводів апеляційної скарги з приводу невірно розрахованого розміру стягнутої суми у відшкодування шкоди з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .
Як вже зазначалося, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Renault Megan», д.р.н. НОМЕР_1 у відповідності до висновку експерта №33/23 становить 203 033,40 грн, вартість матеріального збитку, завданого з технічної точки зору власнику автомобіля «Renault Megan», д.р.н. НОМЕР_1 становить 81 944,54 грн.
Згідно страхового полісу ОСЦПВ №АТ-1312970 цивільно-правова відповідальність водія «BMW Х6», д.р.н. НОМЕР_2 була застрахована ПрАТ «УПСК» 05.11.2021 року, страхова сума за шкоду заподіяну майну складала 130 000 грн.
ПрАТ «УПСК» здійснило страхову виплату внаслідок страхового випадку у розмірі 72 250,45 грн (т.1 а.с.144).
Отже, з урахуванням викладеного вище, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що ст.29 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, тому доводи з приводу того, що страхова компанія повинна була відшкодувати вартість матеріального збитку (з технічної точки зору), що покривається лімітом страхової суми, суперечить вимогам Закону.
Крім того, ні апеляційна скарга, ні подані до неї доповнення не містять критики визначеної судовим експертом вартості відновлювального ремонту пошкодженого в ДТП автомобіля «Renault Megan», д.р.н. НОМЕР_1 в розмірі 203 033,40 грн, а тому з урахуванням диспозитивності цивільного процесу суд апеляційної інстанції позбавлений можливості досліджувати правомірність визначення вказаної суми, на спростування якої стороною відповідача не подано ні заперечень, ні інших висновків експертизи.
З урахуванням того, що ліміт страхової суми складав 130 000 грн та 2600 грн франшиза, ПрАТ «УПСК» сплатило страхове відшкодування, яке не оспорювалося позивачем, в розмірі 72 250,45 грн, при тому, що вартість відновлювального ремонту складала 203 033,40 грн.
Проте, враховуючи обов`язок ПрАТ «УПСК» сплатити потерпілій особі в межах страхового ліміту 127 400 грн, та при сплаті 72 250,45 грн (203 033,40 – 127 400 = 75 633,40), то з відповідача ОСОБА_2 підлягала стягненню шкода в розмірі 75 633,40 грн понад ліміт страхового відшкодування, що є різницею між сумою страхового платежу та невідшкодованою шкодою, яка завдана винною особою.
На зазначені обставини суд першої інстанції уваги не звернув, внаслідок чого невірно визначив суму відшкодування матеріальних збитків потерпілій від ДТП особі.
Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 з приводу ліміту відповідальності страхової компанії у розмірі 160 000 грн за майнову шкоду згідно полісу ОСЦПВ №АТ-1312970 від 05.11.2021 року, колегія відмічає наступне.
Так, з відзиву на позовну заяву, страхового акту й додатку №1 до страхового акту вбачається, що цивільно-правова відповідальність водія «BMW Х6», д.р.н. НОМЕР_2 була застрахована у ПрАТ «УПСК» 05.11.2021 року, що підтверджується полісом №АТ-1312970, і страхова сума за вказаним договором страхування складала 130 000 грн, франшиза 2 600 грн (т.1 а.с.132-143).
Згідно постанови Правління Національного банку України від 30 травня 2022 року №109 «Про розміри страхових сум за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» вбачається, що останньою затверджено розміри страхових сум за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеними після набрання чинності цією постановою: 1) за шкоду, заподіяну майну потерпілих, у розмірі 160 000 грн на одного потерпілого; 2) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих, у розмірі 320 000 грн на одного потерпілого. Постанова набирає чинності з 01 липня 2022 року.
Таким чином, доводи апеляційної скарги із вказаного приводу є безпідставними та не спроможними, оскільки на час укладення договору страхування 05.11.2021 року, поліс №АТ-1312970 вказані розміри не діяли, а страхова сума за шкоду завдану майну потерпілих складала 130 000 грн.
На спростування такої суми доказів, зокрема, полісу ОСЦПВ ОСОБА_2 не надано.
Що стосується доводів апеляційної скарги з приводу твердження апелянта про перевищення швидкості та порушення ОСОБА_1 п.2.3. (б) та п.12.3.-12.4. ПДР України, що призвели до ДТП, і є в причинному зв`язку із пошкодженням автомобілів, колегія суддів вказує наступне.
За приписами ч.4-5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Так, апеляційний суд зауважує, що визначення вини позивача чи відповідача не є предметом спору у справі, що переглядається. Розглядаючи цивільний позов суд не може досліджувати питання вини особи у ДТП, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування завданої шкоди (постанова ОП КЦС ВС від 05 вересня 2019 року у справі №234/16272/15-ц, та ВС від 16 листопада 2022 року у справі №335/2566/18). 
З урахуванням того, що постановою Садгірського районного суду м. Чернівці від 12.12.2022 року у справі №726/1410/22, яка залишена без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 30.12.2022 року, провадження по справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП закрито на підставі п.1 ст.247 КУпАП (за відсутністю складу правопорушення (т.1 а.с.94-97,126-128)), то зазначені вище доводи апелянта є безпідставними і судом апеляційної інстанції не приймаються.
Що стосується доводів апеляційної скарги з приводу порушення судом підсудності.
Загальне правило територіальної підсудності передбачене ч.1 ст.27 ЦПК України. Позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
У той же час у справах про ДТП можлива підсудність за вибором позивача. Так, за приписами ч.6 ст.28 ЦПК України позови про відшкодування шкоди, заподіяної майну фізичних або юридичних осіб, можуть пред`являтися також за місцем заподіяння шкоди.
Отже, з урахуванням того, що ДТП трапилося в м. Чернівці по вул. Калинівська, 13, яка територіально відноситься до Садгірського району м. Чернівці, і, як наслідок, майну ОСОБА_1 було завдано шкоди, тому останній в праві був звернутися до Садгірського районного суду м. Чернівці.
А тому доводи апелянта із вказаного приводу є необґрунтованими.
Крім викладеного, колегія суддів звертає увагу, що позивач при уточненні позовних вимог просив позов задовольнити повністю та стягнути шкоду й витрати з ОСОБА_2 , однак не відмовився від вимог до ПрАТ «УПСК», і судом першої інстанції вказане питання в процесуальний спосіб не вирішено, лише вказано, що ПрАТ «УПСК» виконало належним чином зобов`язання по сплаті страхового відшкодування перед позивачем, що свідчить про відсутність предмету спору щодо вимог, заявлених до страхової компанії. Розмір страхової виплати було розраховано та сплачено на користь позивача на підставі висновку експерта №33/23 від 15 травня 2023 року.
Зазначене з урахуванням часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та відмови в решті вимог свідчить про те, що спір вирішено і у вимогах щодо ПрАТ «УПСК», у задоволенні яких відмовлено, а оскільки в цій частині рішення суду не оскаржене, то судом апеляційної інстанції не переглядається. 
Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на те, що апеляційна скарга на основне рішення суду не містить доводів та заперечень з приводу позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_2 моральної шкоди та витрат на правничу допомогу, а тому судом апеляційної інстанції в частині доведеності та правомірності стягнення не переглядається.
Щодо апеляційної скарги на додаткове рішення суду.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З урахуванням наведеного вище, колегія суддів вважає за необхідне здійснити перерозподіл судових витрат, що є наслідком скасування додаткового рішення.
В силу ч.1 та п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Метою впровадження цього принципу пропорційності є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України);
3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При зверненні до суду та уточненні позовних вимог позивач просив стягнути на його користь з ОСОБА_2 130 832,95 грн матеріальної шкоди (задоволена вимога), 10 000 грн шкоди, завданої ушкодженням здоров`я (не задоволена вимога), 32 500 грн моральної шкоди (частково задоволена вимога), таким чином загальна сума, яку просив стягнути позивач без врахування витрат на проведення експертизи та витрат на правничу допомогу складає 173 332,95 грн, що складало 100%.
Так, при поданні відзиву стороною відповідача ОСОБА_2 було подано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс, і очікує понести в зв`язку із розглядом справи (т.1 а.с.91).
Після перегляду справи в суді апеляційної інстанції вимоги позивача задоволено частково, а саме змінено суму матеріальної шкоди, яка підлягала стягненню з ОСОБА_2 на 75 633,40 грн, залишено без змін стягнуту моральну шкоду в розмірі 10 000 грн, таким чином вимоги ОСОБА_1 задоволено на 49,40%.
Отже, з урахуванням часткового задоволення вимог слід змінити й суму витрат на правничу дорогому у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15 716,12 грн, що складає 42,65% задоволених вимог при зверненні до суду з позовом.
Після ухвалення рішення по суті спору 05.10.2023 року стороною відповідача 10.10.2023 року подано заяву про ухвалення додаткового рішення суду (в межах визначених законом 5 днів, що спростовує заперечення позивача у відзиві на апеляційну скаргу), договір про надання правничої допомоги від 14.07.2023 року, додаток №1 до вказаного договору від 14.07.2023 року, акт виконаних робіт №1 від 26.09.2023 року із зазначенням найменування послуг, кількості годин та їх вартість на загальну суму 22 740 грн, квитанцію про їх сплату (т.1 а.с.239-247).
Матеріали справи не містять заперечень з приводу вказаної суми витрат з боку сторони позивача, а тому з урахуванням часткового задоволення вимог апеляційної скарги, вимога про ухвалення додаткового рішення та стягнення витрат на правничу допомогу підлягають частковому задоволенню.
Отже, з урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 на 50,60%, то з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати на правничу допомогу, що понесені в суді першої інстанції в розмірі 11 506,44 грн.
При поданні позову ОСОБА_1 сплатив судовий збір в розмірі 2684 грн + 1448,33 грн = 4 132,33 грн, а з урахуванням часткового задоволення позовних вимог на (49,40%) 2 041,37 грн підлягають компенсації з ОСОБА_2 на користь позивача. 
Крім того, при подачі апеляційної скарги ОСОБА_2 сплачено судовий збір в розмірі 3411,20 грн.
З урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги на (50,60%) 1 726,07 грн підлягають компенсації апелянту за рахунок позивача.
За приписами ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Отже, з урахуванням вказаної норми суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зробити взаємозалік витрат, понесених сторонами, які підлягали стягненню на користь кожної із сторін, ОСОБА_1 ((15 716,12 грн (правнича допомога) + 2 041,37 грн (судовий збір) – ОСОБА_2 (11 506,44 грн (правнича допомога) + 1 726,07 грн (судовий збір)) = 4 524,98 грн як різниця судових витрат у справі підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .
Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги на основне та на додаткове рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Оскільки суд невірно оцінив докази, внаслідок чого неправильно встановив обставини у справі та необґрунтовано дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо ОСОБА_2 , рішення суду від 05.10.2023 року відповідно до ст.376 ЦПК України підлягає зміні, а додаткове рішення від 17.10.2023 року підлягає скасуванню з перерозподілом судових витрат.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст.141, 367, 368, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 05 жовтня 2023 року задовольнити частково.
Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 05 жовтня 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 різниці суми матеріальної шкоди змінити, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 75 633 (сімдесят п`ять тисяч шістсот тридцять три) грн 40 коп в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої ДТП.
В решті рішення суду залишити без змін.
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на додаткове рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 17 жовтня 2023 року задовольнити частково.
Додаткове рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 17 жовтня 2023 року скасувати.
Здійснити перерозподіл судових витрат.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 524 (чотири тисячі п`ятсот двадцять чотири) грн 98 коп різниці судових витрат у справі.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий                                                І.Н. Лисак

Судді:                                                        Н.К. Височанська

                                                                       І.Б. Перепелюк