КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 355/1035/21
провадження № 22-ц/824/11002/2023
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
24  листопада 2023 року                                                                                               м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
судді - доповідача Кирилюк Г. М. 
суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.
 
розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних  від простроченої суми та суми інфляційних втрат, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Дементьєва Яна Теймуразовича на рішення Баришівського районного суду Київської області від 06 квітня 2023 року в складі судді Червонописького В.С., 
встановив:
 
21.07.2021  ОСОБА_1   звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2    про стягнення 3% річних  від простроченої суми та суми інфляційних втрат.
Посилався на ті підстави, що   рішенням  Баришівського   районного  суду  Київської області  від  29 травня  2018 року  (справа  №355/680/17) з ОСОБА_2 на користь   ОСОБА_1 стягнуто  заборгованість   за договором  позики від  10.01.2014 року  в сумі 330 000  грн,  пеню   в розмірі  250 000  грн,  3%  річних в сумі 28 560,82  грн,  інфляційні  в сумі 259 532, 39 грн, а всього  868 093,21  грн.
Постановою  Київського  апеляційного  суду  від  16 січня  2019 року  скасовано  рішення  Баришівського  районного  суду  Київської області   від 29 травня  2018 року   в частині  стягнення  пені  у сумі 250 000  грн та постановлено   в цій частині   нове рішення, яким стягнуто  з ОСОБА_2 на  користь   ОСОБА_1   пеню у сумі 330 000  грн. В решті рішення  суду  залишено  без змін.  
Вказане  судове  рішення було  передано  для примусового  виконання. 
Приватним виконавцем у виконавчому провадженні  НОМЕР_1 було  реалізовано   нерухоме майно,  що  належало боржнику.  Станом  на  03.10.2019  сума невиконаного   зобов`язання  за судовим рішенням складає  880 305,21 грн ( 948 093,21 грн  - 67 788 грн).
Таким чином,  ОСОБА_2 не було  своєчасно виконано  рішення  суду: станом  на  02.10.2019  в   розмірі 948 093,21 грн;  з  03.10.2019   -  в розмірі 880 305,21 грн.
Невиконання  боржником  грошового  зобов`язання є триваючим  правопорушенням, тому  право  на  позов  про стягнення  коштів на  підставі статті 625 ЦК  України  виникає у кредитора  з моменту порушення  грошового  зобов`язання до моменту його  усунення (висновок  Великої  Палати Верховного  Суду  у постанові  від  08 листопада  2019 року  у справі  №127/15672/16-ц).   
Позивач має право  на  компенсацію  знецінення  неповернутих коштів за час невиконання  рішення  суду  про  стягнення   суми, яке викликане  недобросовісною  поведінкою  боржника та недосконалістю  системи виконання  судових рішень у державі.  Позивач має право  на  звернення  до  суду  із позовом на підставі статті 625 ЦК України і стягнення з боржника трьох процентів річних та інфляційних витрат за весь період прострочення виконання рішення суду незалежно від діяльності органів державної виконавчої служби з цього приводу ( висновок  Верховного  Суду  у постанові  від  4 грудня  2019 року у справі  №601/2120/17).
Враховуючи вимоги ст. 625  ЦК  України,  просив стягнути  з  відповідача:  
в якості 3 %  від простроченої суми 948 093,21 грн у період з  17 січня  по  02  жовтня  2019 року -   20 026,95 грн; 
 в якості 3 %  від простроченої суми 880 305,21  грн у період з  03  жовтня  по 31 грудня 2019 року -   6 435,49  грн; 
в якості 3 %  від простроченої суми 880 305,21  грн за  2020  рік  - 26 409,16  грн; 
в якості 3 %  від простроченої суми 880 305,21  грн у період з  01 січня   по 20 липня 2021 року -   14 543,12   грн, а всього   67 418, 62 грн.
Також просив  стягнути  втрати  від  інфляції, нараховані   на  прострочені  суми боргу, а саме:     за період з 17  по  31 січня  2019  року  -  4 587, 55 грн;  лютий-вересень  2019  року  - 22 754,24 грн;  з 01 по  2 жовтня  2019  року  - 428,17 грн; з 03 по 31 жовтня  2019 року   - 5 764,58 грн; 2020  рік - 44 015,26  грн;  січень-червень  2021  року  - 56 339, 53 грн, а всього   133 889,33 грн. 
Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 06 квітня 2023 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1   3 % річних в сумі 57 669, 07 грн та інфляційні втрати в сумі 127 471, 85 грн, а загалом 185 140, 92 грн.
Стягнуто  з ОСОБА_2 на  користь  ОСОБА_1 судові витрати  в сумі              1 851 грн  41  коп.  
05.06.2023 представник ОСОБА_2 - адвокат Дементьєв Я. Т. на рішення Баришівського районного суду Київської області від 06 квітня 2023 року подав апеляційну скаргу,  в якій просить його  скасувати та ухвалите нове, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 18 443,27 грн та інфляційні втрати в сумі 39 559,54 грн, а загалом 58 002,81 грн. Судові витрати  покласти на  позивача. 
Зазначив, що розрахунок  3% річних та інфляційних витрат здійснювався судом  від суму задоволених позовних вимог у справі №355/680/17, а не від суми основного боргу.
Стаття  625  ЦК  України регулює  зобов`язальні  правовідносини, тобто поширюється  на  порушення  грошового  зобов`язання,  яке існувало  між сторонами  до  ухвалення  рішення  суду.  Отже,  нарахування  процентів та інфляційних  втрат   на суму  задоволених  позовних вимог  у справі  №335/680/17, яке вже  включає  пеню, 3%  та інфляційні  втрати   є  фактично  подвійною  відповідальністю боржника. 
10.07.2023 ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому  просив  відмовити в задоволенні  апеляційної скарги та  задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
Зазначив, що  при  зверненні  до  суду  від здійснював розрахунок  3%  річних та  інфляційних страт  виходячи із суми   задоволених  позовних вимог та здійснених  виплат за виконавчим листом  за період з 17.01.2019 по  20.07.2021.
В обґрунтування  правильності   здійсненого  розрахунку   посилається  на  висновки , які викладені в постанові  Великої Палати  Верховного  Суду   від 19  червня  2019 року  в справі №646/14523/15-ц, що "за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.  Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.  Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, за яким дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. У рішенні суду визнано грошові зобов`язання держави, визначено їх розмір; ці зобов`язання належним чином не виконані, тому в цьому випадку вимоги частини другої статті 625 ЦК України підлягають застосуванню".
Таким чином він, як позивач,   має право  на  компенсацію  знеціненні  неповернутих  коштів за час невиконання  рішення  суду про стягнення  суми, яке викликане  недобросовісною поведінкою  боржника та недосконалістю  системи виконання  судових рішень у державі. 
Ухвалюючи рішення  щодо  бази розрахунків  3%  річних та  інфляційних втрат  суд діяв з дотриманням  норм  матеріального  права  і рішення суду  в цій частині  є законним. 
Відповідно до положень частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено  судом, рішенням Баришівського   районного  суду  Київської області  від  29 травня  2018 року  (справа  №355/680/17) з ОСОБА_2 на користь   ОСОБА_1 стягнуто  заборгованість   за договором  позики від  10.01.2014 року  в сумі 330 000  грн,  пеню   в розмірі  250 000  грн,  3%  річних в сумі 28 560,82  грн,  інфляційні  в сумі 259 532, 39 грн, а всього  868 093,21  грн.
Постановою  Київського  апеляційного  суду  від  16 січня  2019 року  скасовано  рішення  Баришівського  районного  суду  Київської області   від 29 травня  2018 року   в частині  стягнення  пені  у сумі 250 000  грн та постановлено   в цій частині   нове рішення, яким стягнуто  з ОСОБА_2 на  користь   ОСОБА_1   пеню у сумі 330 000  грн. В решті рішення  суду  залишено  без змін.  
20.03.2019  приватним виконавцем  виконавчого  округу  Київської області  Филипівим  А. М.   винесено  постанову  про  відкриття  виконавчого  провадження  НОМЕР_2 з виконання вказаного  судового рішення. 
03.10.2019 приватним виконавцем  виконавчого  округу  Київської області  Филипівим  А. М.   винесено  постанову  про  передачу майна  стягувачу у рахунок  погашення  боргу.   
ОСОБА_1    в рахунок  часткового  погашення  заборгованості за  виконавчим листом  №355/680/17  від  12.02.2019, що видав Баришівський районний суд  Київської області,  передано  житловий будинок  з господарськими будівлями  і спорудами,  місцезнаходження:  АДРЕСА_1 .  Майно  передано  за  ціною  67  788 грн. 
Судом  встановлено,  що станом  на  03.10.2019  сума невиконаного  зобов`язання  за судовим рішенням  складала  880 305,21 грн.
Ухвалюючи рішення  про  часткове  задоволення  позову,   суд  першої  інстанції    виходив  з доведеності тієї обставини, що на виконання  судового  рішення  02.05.2019   відповідачем  було  сплачено  71,98 грн та 16.03.2021  -  1 310,66  грн.  При цьому  суд  відхилив  доводи позивача про  відсутність   підтверджень того,  що кошти не  були зараховані  позивача  чи приватному виконавцю, оскільки  банківські квитанції  є належним доказом зарахування  коштів в рахунок  погашення   заборгованості. Заперечення  позивача ґрунтуються на  припущеннях.
Висновки  суду  першої  інстанції  у вказаній  частині  позивач не оскаржує,  а тому доведеність  вказаної обставини не  може  бути предметом  апеляційного  розгляду за апеляційною  скаргою  відповідача. 
Задовольняючи позовні вимоги  в частині  стягнення  3%  річних в сумі  57  669 грн 07 коп.   та  суми інфляційних втрат в сумі 127 471 грн  85 коп.,  суд першої інстанції виходив з того, що наданий позивачем розрахунок  інфляційних втрат  є неправильним,   оскільки  в ньому  не  враховано  періодичної сплати   основної суми боргу,  а індексацію  грошових коштів визначено виходячи із  того,  що погашення боргу  не  відбувалося  взагалі. 
 За змістом  ст. 625  ЦК  України нарахування   інфляційних втрат  на  суму боргу  та 3% річних  входять  до складу  грошового  зобов`язання  і вважаються  особливою мірою  відповідальності  боржника за прострочення грошового  зобов`язання, оскільки виступають  способом захисту  майнового права та інтересу, який полягає  у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. 
Колегія суддів не в повній мірі погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.  
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до частини першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частиною другою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.
Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.
Згідно із статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Згідно з вимогами статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
З огляду на вищенаведені норми права, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема, і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц, провадження № 14-241 цс 19 та № 646/14523/15-ц, провадження № 14-591 цс 18. Крім того, Верховний Суд у постанові від 01 липня 2020 року у справі № 535/757/17, провадження № 61-30148 св 18, зроблено аналогічний висновок щодо подібних правовідносин.
Отже, у розумінні наведених положень закону позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446 цс 18, вказано, що у частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні.
У зв`язку із викладеним  апеляційний суд  погоджується з висновком  суд у першої  інстанції в частині включення  до  базової суми для обчислення сум, визначених статтею 625 ЦК України, суми боргу - 330 000 грн  та пені  в сумі 330 000  грн.
При цьому  суд виходить  з того,  що  положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть визначатися у рішенні суду.
Зазначені правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц, провадження № 14-241 цс 19,  у справі № 646/14523/15-ц, провадження №14-591 цс 18, у справі  № 711/4585/22, провадження № 61-8119 св 21.
Разом з тим, колегія суддів  не  погоджується  з  включенням  до  базової суми нарахування  суми  3 %   річних  - 28 560,82 грн та  інфляційних втрат -  259 532,39  грн, оскільки на нараховані за ст. 625 ЦК України кошти нарахування за ст. 625 ЦК України здійснюватись  не може, в іншому випадку це свідчитиме про недобросовісність кредитора.
Вказаний висновок  підтримано в постанові  Верховного  Суду  від 15 листопада  2023 року у справі  № 711/4585/22, провадження № 61-8119 св 21.
Отже, доводи апеляційної  скарги частково  знайшли своє підтвердження при  апеляційному перегляді справи. 
А відтак, враховуючи вищевикладене, колегія суддів бере за основу розрахунку загальну суму  660 000   грн ( 330 000  грн +330 000  грн), стягнуту судовим рішенням,  з урахуванням  часткової  сплати  боржником 02.05.2019  -  71,98 грн,  16.03.2021  -  1 310 грн  66  коп.,  03.10.2019  -  67 788 грн, та період  розрахунку  з   17 січня  2019 року  по  20 липня  2021  року. 
 
Розрахунок 3% річних :
 
Дата початку періоду  нарахування  	Дата закінчення  періоду  нарахування	Кількість  днів	Сума боргу для розрахунку 	3%  річних	Дата погашення	Сума погашення 	Залишкова  сума 	
17.01.2019	01.05.2019	105	660 000	5695,89	02.05.2019	71,98	665623,91	
02.05.2019	02.10.2019	154	665623,91	8425,08	03.10.2019	67 788	606 260,69	
03.10.2019	31.12.2019	90	606260,69	4484,67 	 	 	 	
01.01.2020	31.12.2020	366	610745,36	18322,36	 	 	 	
01.01.2021	15.03.2021 	74	629067,72	3826,11	16.03.2021	1 310,66	631583,17	
16.03.2021	20.07.2021	127	631583,17	6592,69	 	 	 	
Разом	 	 	 	47346,80	 	 	 	
 
Розрахунок  інфляційних втрат:
 
рік	Місяць нарахування	Індекс інфляції	Сума боргу	Інфляційні втрати	Дата погашення	Сума погашення	Залишкова сума	
2019	січень	101	660000	3 300	 	 	 	
2019	лютий	100,5	660000	3300	 	 	 	
2019	березень 	100,9	660000	5940	 	 	 	
2019	квітень	101	660000	6600	 	 	 	
2019	травень 	100,7	660000	4 619,50	02.05.2019	71,98	659928,02	
2019	червень	99,5	659928,02	-3 299,64	 	 	 	
2019	липень  	99,4	659928,02	-3 959,57	 	 	 	
2019	серпень 	99,7	659928,02	-1 979,78	 	 	 	
2019	вересень	100,7	659928,02	4 619,50	 	 	 	
2019	жовтень 	100,7	659928,02	4 619,50	03.10.2019	67788,00	592140,02	
2019	листопад  	100,1	592140,02	592,14	 	 	 	
2019	грудень	99,8	592140,02	 -1 184,28 	 	 	 	
2020	січень-грудень	105	592140,02	29 561,58	 	 	 	
2021	січень	101,3	592140,02	7 697,82 	 	 	 	
2021	лютий 	101	592140,02	5 921,40 	 	 	 	
2021	березень 	101,7	592140,02	10 066,38 	16.03.2021	1310,66	590829,36	
2021	квітень  	100,7	590829,36	4 135,81 	 	 	 	
2021	травень 	101,3	590829,36	 7 680,78 	 	 	 	
2021	червень 	100,2	590829,36	1 181,66 	 	 	 	
2021	липень	100,1	590829,36	 590,83 	 	 	 	
разом	 	 	 	83403,63	 	 	 	
 
Отже, з  ОСОБА_2   на  користь  ОСОБА_1 підлягають стягненню 3% річних в розмірі 47346,80 грн  та інфляційні втрати в розмірі 83403,63 грн, всього  130 750,43 грн.
Вказаного суд першої інстанції не врахував, а тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом  зменшення  суми стягнення до   130 750,43  грн.  
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.
Згідно з  ч. 1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, колегія суддів вважає необхідним зменшити суму судового збору, стягнутого  з  відповідача  на  користь  позивача  з  1 851,41 грн  до  1 307,50  грн.  
З  позивача на  користь  відповідача  підлягає  стягненню  судовий збір, сплачений  відповідачем за  подання  апеляційної скарги, у розмірі 815,84  грн ( 42,78%  від  1907,07 грн, що  підлягала  сплаті).
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_2 - адвоката Дементьєва Яна Теймуразовича задовольнити частково. 
Рішення Баришівського районного суду Київської області від 06 квітня 2023 року  змінити. 
Зменшити  суму, що  підлягає  стягненню  з  ОСОБА_2   на  користь   ОСОБА_1 , а саме суму   3 %  річних  з  57 669 грн 07 коп.  до  суми   47346 грн 80 коп., суму інфляційних втрат  з  127 471 грн  85 коп.  до  83403 грн 63 коп.,  а загальну  суму стягнення  з 180 140  грн  92 коп.  до  130 750,43 грн.
Зменшити суму судового  збору,  що  підлягає  стягненню  з  ОСОБА_2   на  користь   ОСОБА_1 з  1 851 грн 41  коп.  до  1 307 грн 50 коп.  
В решті рішення  суду  першої інстанції  залишити без змін.
Стягнути  з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2     судові витрати по  сплаті судового збору  за  подання  апеляційної скарги в сумі 815 грн 84 коп. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
 
Суддя-доповідач                                                                                         Г.М. Кирилюк
 
Судді:                                                                                                           І. М. Рейнарт 
 
                                                                                                                      Т. І. Ящук