ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/1409/22  Номер провадження 22-ц/814/3681/23	Головуючий у 1-й інстанції Городівський О.А.  Доповідач ап. інст. Триголов В. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючий суддя: Триголов В.М.
Судді: Дорош А.І., Лобов О.А.
Секретар: Кириченко В.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , адвоката Хименко Богдани Володимирівни на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 21 квітня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Миргородського відділу державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції про зобов`язання відповідача закінчити виконавче провадження , визнання винними дій та стягнення моральної шкоди
В С Т А Н О В И В:
У липні 2022 року до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовом до Миргородського відділу державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції звернувся ОСОБА_1 . В обґрунтування позову, зазначив, що Миргородським ВДВС у Миргородському районі Полтавської області здійснюється примусове виконання виконавчого листа № 1-кп/541/35/2019, виданого на підставі вироку Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15.04.2019 року та ухвали Полтавського апеляційного суду від 14.09.2021 року справа № 541/1700/18. Постановою Верховного суду від 29.06.2022 року ухвалу Полтавського апеляційного суду від 15.04.2019 року скасовано та призначено новий судовий розгляд у суді апеляційної інстанції. Позивач вказує, що відповідні обставини свідчать про втрату законної сили вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15.04.2019 року. Зважаючи на вищенаведене, позивач 12 липня 2023 року звернувся до Миргородського ВДВС з прохання призупинити виконавче провадження, а 14 липня 2023 року з вимогами про його закінчення. Постановою державного виконавця від 15.07.2023 року виконавче провадження № 67623545 зупинено. Позивач вважає, що виконавче провадження підлягає закриттю на підставі п.5 ч.1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження», так як його наявність порушує його конституційні права, зокрема, право власності. Відповідна поведінка відповідача завдає моральних страждань позивачу. Враховуючи вищенаведене позивач прохав суд зобов`язати відповідача закінчити виконавче провадження, визнання винним дій та стягнути моральну шкоду.
Представник відповідача подав відзив у якому вказав на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим просив у їх задоволенні відмовити.
Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 21 квітня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.
Не погодившись із таким рішенням суду , його в апеляційному порядку через свого представника оскаржив ОСОБА_1 . 
Скарга мотивована тим, що без рішення суду апеляційної інстанції виконавчий лист на виконання вироку , який був оскаржений в апеляційному порядку , виданий бути не може.
Апелянт вказує, що вирок по справі №541/1700/18 набрав законної сили 14.09.2021 із винесенням ухвали Полтавського апеляційного суду . 17.11.2021 на підставі вироку та ухвали Полтавського апеляційного суду , судом було видано виконавчий лист. 
Проте , 29.06.2022 постановою Верховного Суду по справі №541/1700/18 ухвалу Полтавського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року, на підставі якої видано виконавчий лист , було скасовано. А отже, з 29.06.2022 вирок законної сили не має.
Виходячи з викладеного, оскільки рішення на підставі якого був виданий виконавчий лист , скасоване, виконавче провадження має бути закрите.
Апелянт просить скасувати рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 21 квітня 2023 року , та ухвалити нове яким вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до слідуючого висновку.
Судовим розглядом встановлено, що вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15 квітня 2019 року (справа № 541/1700/18) позивача, ОСОБА_1 , засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364 КК України до покарання у виді 3-х (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати керівні посади пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в державних підприємствах строком на 2 (два) роки, із штрафом на користь держави 500 (п`ятсот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8500 грн. ( вісім тисяч п`ятсот гривень. Також, відповідним вироком вирішено цивільний позов та стягнуто з позивача на користь Державного підприємства «Миргородське лісове господарство» 424610,33 грн. (чотириста двадцять чотири тисячі шістсот десять гривень тридцять три копійки) в рахунок відшкодування шкоди заподіяної злочином (а.с.5-16).
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року за наслідками апеляційного перегляду вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15 квітня 2019 року залишено без змін (а.с.17-28).
В подальшому, 17 листопада 2021 року було видано виконавчий лист по примусовому стягненні з ОСОБА_1 на користь ДП Миргородське лісове господарство» 424610,33 грн. який пред`явлено до виконання до Миргородського відділу державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області.
Постановою державного виконавця Міщанін Т.М. від 23.11.2021 відкрито виконавче провадження № 67623545 (а.с.34).
В ході даного виконавчого провадження, на підставі постанов державного виконавця від 23.11.2021 року та 10.02.2022 року, накладено арешт на грошові кошти ОСОБА_1 , які містяться на його рахунках, а також накладено арешт на майно, зокрема на земельну ділянку, легковий автомобіль та причіп, що перебуваються у власності позивача (а.с.39-40).
Постановою Верховного Суду у складі суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 29 червня 2022 року ухвалу Полтавського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції (а.с.29-33).
12 липня 2022 року позивач звернувся до Миргородського відділу державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції з вимогами призупинити виконавче провадження (а.с.37).
14 липня 2022 року позивач звернувся до Миргородського відділу державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції з вимогами закінчити виконавче провадження відповідно до п.5 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» (а.с.38).
Постановою державного виконавця Бондаренка І.І. від 15 липня 2022 року виконавче провадження № 67623545 зупинено в порядку ст. 38 ЗУ «Про виконавче провадження», з мотивів повторного перегляду вироку в суді апеляційної інстанції (а.с.75).
Судом першої інстанції у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі. Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Згідно з ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).
За змістом статей 1, 5 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 1404- VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи (ст. 447 ЦПК України).
Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права, обов`язковості виконання рішень, законності, диспозитивності, справедливості, неупередженості та об`єктивності, гласності та відкритості виконавчого провадження, розумності строків виконавчого провадження, співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями, забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців (ст.2 Закону України «Про виконавче провадження».
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.
Закон України «Про виконавче провадження» є спеціальним законом, що регулює виконання рішень судів, інших органів (посадових осіб).
Згідно з п. 3.17 Інструкції з організації примусового виконання рішень, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який (яка) його видав(ла), державний виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, а також наслідки завершення відповідного виконавчого провадження (зняття арешту тощо).
Разом з тим, згідно п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
Відповідно до ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом; виконавчих написів нотаріусів; посвідчень комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди; постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами; рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України; рішень (постанов) суб`єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень.
На підставі належних та допустимих доказів по справі, (а.с. 75-77) вбачається, що ОСОБА_1 звертався до виконавця з заявами про зупинення та закінчення виконавчого провадження №67623545 на підставі п. 5 ч.1 ст.39 ЗУ «Про виконавче провадження». 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
На підставі доказів по справі, наданих сторонами суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком районного суду, що виконавцем вчинені дії , передбачені законодавством у разі скасування рішення на підставі якого виданий виконавчий лист та направлення справи на новий розгляд.
Відповідно до ч.1ст.38 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження зупиняється виконавцем у разі поновлення судом строку подання апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ, або прийняття такої апеляційної скарги до розгляду (крім виконавчих документів, що підлягають негайному виконанню).
Ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків.
Скасування рішень (вироків) суду апеляційної інстанції судом касаційної інстанції з поверненням справи на новий апеляційний розгляд рішення (вироку), на підставі яких був виданий виконавчий лист, є підставою для зупинення виконання вказаного рішення (вироку) та не є підставою для закінчення виконавчого провадження, адже розгляд справи №541/1700/18 не завершено , свідчень протилежного суду не надано. 
Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те , що виконавцем винесено постанови про арешт майна боржника із порушенням норм законодавства , адже вказані постанови виносились 23.11.2021 , 10.02.2022 , натомість постанова Верховного Суду якою скасовано ухвалу Полтавського апеляційного суду та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції винесена 29 червня 2022 року. Відтак постанови виконавця винесені в порядку виконання ним ВП №67623545 правомірно.
Доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин, що не є підставою для скасування оскарженого судового рішення.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є недоведеними, а тому вона підлягає залишенню без задоволення.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.
За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 відсутні.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381 - 384, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, суд, -
П О С ТА Н О В И В:
Апеляційну скаргу  представника ОСОБА_1 , адвоката Хименко Богдани Володимирівни – залишити без задоволення.
Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 21 квітня 2023 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя:    В.М. Триголов

Судді :    А.І. Дорош

О.А. Лобов