ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

15 листопада 2023 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 742/2759/23
Головуючий у першій інстанції – Фетісова Н. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1381/23

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:
                               головуючого-судді: Онищенко О.І.
                               суддів:  Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.                     
Позивач: ОСОБА_1 
Відповідач: ОСОБА_2 
Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_2 
Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 07 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів (суддя Фетісова Н.В.), ухвалене у м.Прилуки, 
В С Т А Н О В И В:
У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 неустойки за прострочення сплати аліментів на утримання дітей за період з 01 грудня 2020 року по 31 березня 2023 року у розмірі 81 047,36 грн. Позов мотивовано тим, що сторони мають спільних дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на яких згідно з судовим наказом Прилуцького міськрайонного суду від 18 грудня 2020 року стягуються аліменти з відповідача в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку. Через ухилення від виконання обов`язку по утриманню дітей станом на 31 березня 2023 року утворилася заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 81 047,36 грн. ОСОБА_1 вказує, що сума неустойки становить 409 095,9 грн, яка перевищує розмір заборгованості зі сплати аліментів, отже просить стягнути її у розмірі, що не перевищує 100 відсотків заборгованості.
Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 07 вересня 2023 року позов задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за період з 01 грудня 2020 року по 31 березня 2023 року включно, у розмірі 64 730 грн 95 коп.; стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі  1 073 грн 60 коп.; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2000 грн правничої допомоги; в іншій частині позову відмовлено. Рішення суду мотивовано тим, що розмір пені не може перевищувати 81 047 грн 36 коп., проте з урахуванням постанови державного виконавця Прилуцького відділу державної виконавчої служби у Прилуцькому районі від 06 жовтня 2022 року про накладення на боржника штрафу в розмірі 16 316 грн 41 коп., прийшов до висновку, що загальна сума неустойки становить 64 730 грн 95 коп.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить частково скасувати вказане рішення суду і ухвалити нове судове рішення, яким зменшити розмір неустойки за прострочення сплати аліментів до суми 2520 грн та відмовити повністю ОСОБА_1 у стягненні 2000 грн правничої допомоги. Апеляційна скарга мотивована тим, що судом невірно встановлено відсутність підстав для застосування ч.2 ст.196 СК України, за якою розмір неустойки може бути зменшено судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. За доводами відповідача, він з 29 листопада 2019 року ніде не працює через незадовільний стан здоров`я. Єдиним його джерелом доходів є пенсія по інвалідності у розмірі 2520 грн. Стан здоров`я відповідача потребує постійного лікування, відновної терапії, медичного спостереження, нагляду окуліста та купівлі ліків. ОСОБА_2 повністю заперечує проти вимоги про стягнення з нього на користь позивачки витрат на правничу допомогу як у сумі 5000 грн, так і в сумі 2000 грн, оскільки процесуальні документи (позовна заява та розрахунок розміру неустойки) складені позивачем, а не представником, обсяг і складність складених процесуальних документів позивачем є незначним і містять недоліки. Також вважає рахунок-фактуру №1 неналежним доказом.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. Позивачка вказує, що з моменту винесення судового наказу від 18 грудня 2020 року відповідач взагалі аліменти на сплачував, будучи працездатним, ніде офіційно не працював і навмисно не намагався працевлаштуватися. Вважає, що значний борг по аліментах у ОСОБА_2 утворився виключно через його дії та з його вини, а тому наявні підстави для застосування до нього відповідальності у вигляді стягнення неустойки. ОСОБА_1 вказує, що стягнення аліментів розпочалося лише із січня 2023 року – після призначення відповідачу пенсії, а до цього часу аліменти не стягувались і відповідачем не сплачувались, доходів на дитячі потреби не вистачало і їй доводилося брати гроші в кредит.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону відповідає судове рішення суду першої інстанції. Висновок місцевого суду підтверджується матеріалами справи, яким суд дав вірну оцінку, і не суперечить нормам матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини.
По справі встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.6, 7).
Шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 розірвано заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 26 березня 2021 року (а.с.32-33).
Судовим наказом Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 18 грудня 2020 року стягнуто з ОСОБА_2 щомісячно з 25 листопада 2020 року на користь ОСОБА_1 аліменти на неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі однієї третини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, до досягнення кожною дитиною повноліття (а.с.8).
Судовий наказ було звернуто до примусового виконання.
Постановою державного виконавця Прилуцького відділу державної виконавчої служби у Прилуцькому районі Чернігівської області від 01 грудня 2022 року звернуто стягнення на пенсію боржника ОСОБА_2 ; борг станом на 30 листопада 2022 року становить 78 948,85 грн (а.с.28).
Згідно з розрахунком державного виконавця заборгованість відповідача по аліментах за період з листопада 2020 року по березень 2023 року включно становить 81 047,36 грн (а.с.9).
У зв`язку з наявністю у боржника заборгованості зі сплати аліментів постановою державного виконавця Прилуцького відділу державної виконавчої служби у Прилуцькому районі Чернігівської області від 06 жовтня 2022 року накладено на боржника ОСОБА_2 штраф на користь стягувача у розмірі 16 316,41 грн (а.с.31).
Згідно з частиною першою статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».
Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.
Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).
Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.
Перелік причин, з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів, не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19) вказано, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.
Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам у їх сукупності й доводам сторін, зробив обґрунтований висновок про часткове задоволення позовних вимог (з урахуванням накладеного на боржника штрафу), оскільки в ході розгляду даної справи відповідачем не доведено, що ним вжито всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання по сплаті аліментів на утримання неповнолітніх дітей.
Доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для зменшення розміру неустойки не заслуговують на увагу з таких підстав.
Так, згідно з копією трудової книжки ОСОБА_2 звільнений зі служби в органах ДСНС України 29 листопада 2019 року (а.с.38, 38 зворот). Відомості про працевлаштування відповідача після вказаної дати в матеріалах справи відсутні. Також відсутні відомості про перебування відповідача після вказаної дати на обліку в центрі зайнятості. 
З розрахунку заборгованості по аліментах вбачається, що така заборгованість виникла з листопада 2020 року. 
Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №143396 ОСОБА_2 19 серпня 2022 року встановлено третю групу інвалідності на строк до 01 вересня 2023 року (а.с.34). За висновком про умови та характер праці протипоказана робота з напругою зору, на висоті, на механічному обладнанні. 
Медико-соціальною експертною комісією рекомендовано відповідачу програму реабілітації (а.с.36-37). Згідно з інформацією, яка міститься в «Формі індивідуальної програми реабілітації інваліда» від 19 серпня 2022 року, ОСОБА_2 рекомендовано відновну терапію, профілактичні заходи, «Д» нагляд окуліста і невропатолога протягом року. Також протипоказана робота з напругою органа зору, робота на висоті, на механічному обладнанні – протягом року; види професій і спеціальності, доступні за станом здоров`я – черговий. 
З викладеного вбачається, що в період з листопада 2020 року по серпень 2022 року ОСОБА_2 був працездатним, не був позбавлений можливості працевлаштуватися і відповідно сплачувати аліменти, проте аліменти вперше за вказаний період ним сплачено у травні 2022 року. При цьому, з серпня 2022 року відповідач не був повністю непрацездатним, а мав лише певні обмеження щодо умов та характеру праці, отже не був позбавлений можливості працевлаштуватися на відповідну роботу, дозволену йому з урахуванням стану здоров`я.  
Таким чином, відповідач не довів достатніми та належними доказами вжиття ним всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання зі сплати аліментів та виникнення заборгованості не з його вини.
Розмір заборгованості зі сплати аліментів, як і сам розрахунок неустойки, проведений позивачкою, ОСОБА_2 не оспорював.
За таких обставин суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність передбачених частиною першою статті 196 СК України підстав для стягнення з відповідача неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.
Також не можуть бути прийняті судом до уваги доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для стягнення на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу.
Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч.2, 8 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі задоволення позову – на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для цілей розподілу витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 в своїй позовній заяві просила в тому числі стягнути з відповідача понесені нею витрати на правничу допомогу.
Відповідно до Договору №29/05/23 від 29 травня 2023 року Адвокатське бюро «Сергія Денисенка» та ОСОБА_1 уклали цей договір про надання правової допомоги у питанні щодо стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів на утримання дітей (а.с.10).
В Акті виконаних робіт від 07 червня 2023 року сторони погодили, що Адвокатське бюро «Сергія Денисенка» надало, а ОСОБА_1 прийняла надані їй послуги з правничої допомоги, загальна вартість яких складає 5000 грн (а.с.13).
При визначенні розміру витрат на правничу допомогу суд першої інстанції врахував характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також заперечення відповідача.
Підстав для відмови у стягненні з відповідача на користь позивачки витрат на правничу допомогу не встановлено.
Підписання позовної заяви самою позивачкою не свідчить про те, що саме вона її складала, а не адвокат, з яким укладено договір про надання правничої допомоги.
Посилання ОСОБА_2 , що приєднаний до позовної заяви рахунок-фактура не свідчить про реальність оплати визначеної суми Адвокатському бюро, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 28 вересня 2021 року у справі №160/12268/19 витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено чи тільки має бути сплачено.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила в порядку розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, стягнути з відповідача понесені нею витрати на правничу допомогу у розмірі 2000 грн.
На підтвердження надала, зокрема: Протокол погодження договоріної ціни за надання послуг від 19 жовтня 2023 року, пунктом 1 якого встановлено вартість надання правничої допомоги на стадії апеляційного перегляду рішення у справі №742/2759/23, зокрема, ознайомлення із апеляційною скаргою відповідача, збір доказів та підготовка відзиву на апеляційну скаргу – 2000 грн; рахунок-фактуру №2 від 20 жовтня 2023 року на суму 2000 грн; Акт виконаних робіт від 20 жовтня 2023 року, відповідно до якого Адвокатське бюро «Сергія Денисенка» надало, а ОСОБА_1 прийняла надані їй послуги з правничої допомоги, що визначені у пункті 1 Протоколу погодження договірної ціни за надання послуг від 19.10.2023, загальна вартість яких складає 2000 грн.
Відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Додані позивачкою до відзиву на апеляційну скаргу докази (інформація про судові справи стовно відповідача, постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності, талон про реєстрацію заяви в поліції, акт обстеження умов проживання, довідка та заяви щодо споживчих кредитів) не подавалися до суду першої інстанції і позивачкою не обгрунтовано неможливість подання їх до суду першої інстанції, а тому витрати на надання правничої допомоги в частині збору доказів на стадії апеляційного розгляду не можуть бути їй компенсовані.
З урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1000 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених останньою в суді апеляційної інстанції. 
Керуючись ст.ст. 141, 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -
                                  П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 07 вересня 2023 року залишити без змін.  
Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу, понесені в суді апеляційної інстанції, у розмірі 1000 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але  може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом 30 днів з дня складення повної постанови.

Головуючий:                                                             Судді: