ПОСТАНОВА                             
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
06 грудня 2023 року
м. Київ
 
справа № 388/1690/18
провадження № 61-12144св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів:  Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Ступак О. В.,                      Шиповича В. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариство з додатковою відповідальністю «Неоальянс»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Фільштейна Володимира Леонідовича на рішення Долинського районного суду Кіровоградської області           від 02 листопада 2020 року, ухвалене у складі судді Степанова С. В., та постанову Кропивницького апеляційного суду від 11 жовтня 2022 року, прийняту у складі колегії суддів: Дуковського О. Л., Дьомич Л. М., Письменного О. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариства з додатковою відповідальністю «Неоальянс»                       (далі - ТДВ «Неоальянс») про визнання недійсними договорів міни та оренди землі, скасування їх державної реєстрації.
Позовну заяву ОСОБА_1 мотивував тим, що він є власником двох земельних часток (паїв) № 63 та № 64, які розташовані на території Суходільської сільської ради Долинського району Кіровоградської області.
У 2012 році він погодився на пропозицію ОСОБА_2 щодо передачі йому в оренду вказаних земельних ділянок.
Державним нотаріусом Новгородківської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області Голобородьком О. В. посвідчено дві довіреності від 05 січня 2012 року та від 27 лютого 2013 року, якими він уповноважив ОСОБА_2 представляти його інтереси, здавати в оренду, передавати у заставу з метою забезпечення його зобов`язань, вчиняти будь-які дії щодо належного йому нерухомого майна - земельної ділянки, та інше.
Проте ОСОБА_2 використав указані довіреності всупереч їх домовленостям та вимогам законодавства.
Так, державним нотаріусом Новгородківської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області Голобородьком О. В. 03 та 08 червня 2015 року були посвідчені договори міни (обміну) земельних ділянок, згідно із якими позивач передав ОСОБА_3 земельні ділянки площею 8,2273 га та 8,2258 га, а остання йому - дві земельні ділянки площею по 0,01 га кожна.
09 та 17 листопада 2015 року ОСОБА_3 уклала договір оренди землі з відповідачем ТДВ «Неоальянс» строком на 10 років, предметом якого були вказані земельні ділянки.
Укладаючи вказані договори міни земельних ділянок, ОСОБА_2 діяв у своїх власних інтересах, оскільки належні йому земельні ділянки були передані                                  у власність матері ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , яка передала їх в оренду                                   ТДВ «Неоальянс», єдиним засновником та кінцевим бенефіціарним власником якого                    є ОСОБА_2 . При цьому площа та нормативна оцінка земельної ділянки, яку передали у власність позивачу за кожним з договорів міни, набагато менша                           за площу земельної ділянки, яка йому належала.
Вказані договори міни земельних ділянок укладено з порушенням пункту 15      розділу Х «Перехідні положення» ЗК України, яким встановлено заборону відчуження земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та земельних часток (паїв).
 
За таких обставин ОСОБА_1 просив суд:
- визнати недійсними такі договори міни (обміну) земельних ділянок: від 03 червня        2015 року, посвідчений державним нотаріусом Новгородківської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області Голобородьком О. В. та зареєстрований за № 599; від 08 червня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського нотаріального округу Писаковською А. Г. та зареєстрований за № 461, та скасувати їх державну реєстрацію; 
- визнати недійсними договори оренди землі від 09 листопада 2015 року                                   та від 17 листопада 2015 року, укладені між ОСОБА_3 та ТДВ «Неоальянс»,                          і скасувати їх державну реєстрацію.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 02 листопада 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із безпідставності позовних вимог, вказавши, що ОСОБА_1 за спірними правочинами набув у власність майно взамін на інше майно, тобто став власником майна, що дає підстави стверджувати про необґрунтованість його доводів щодо укладення між сторонами договорів міни (обміну) земельних ділянок усупереч вимогам чинного законодавства.
Крім того, суд зазначив, що спірні договори міни відповідають приписам статей 203, 715 ЦК України та не суперечать підпункту «б» пункту 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній на час укладення цих договорів.
 
Короткий зміст судових рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій
 
Постановою Кропивницького апеляційного суду від 18 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 02 листопада 2020 року - без змін.
 
Постановою Верховного Суду від 24 листопада 2021 року касаційну скаргу               ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Кропивницького апеляційного суду від 18 березня 2021 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (провадження № 61-7504св21).
 
Скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції та передаючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції вказав, що на порушення норм процесуального закону суд апеляційної інстанції не вирішив, чи мали місце обставини укладення договорів міни та оренди ОСОБА_2 у своїх інтересах та не зазначили відповідні аргументів на спростування відповідних доводів позивача.
 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , апеляційний суд вказав лише про відсутність доказів зловмисної домовленості між відповідачами, проте не надав жодної оцінки доводам тим позовної заяви та апеляційної скарги, що ОСОБА_2 під час укладення договорів міни земельних ділянок діяв у своїх інтересах,                                та не оцінив чинність оспорюваних правочинів з підстав, передбачених            частиною третьою статті 238 ЦК України та статтею 215 ЦК України, хоча саме                         ці обставини були підставою позовних вимог. Отже, вказаних обставин справи                          у їх сукупності суд апеляційної інстанції не врахував та дійшов передчасного висновку про те, що ОСОБА_2 під час укладення оспорюваних правочинів діяв виключно в інтересах довірителя ОСОБА_1 .
 
Суд касаційної інстанції вказав, що аргументи сторони відповідача про недоведеність позивачем укладення ОСОБА_2 спірних договорів міни у своїх інтересах є необґрунтованими, а аналогічні висновки суду апеляційної інстанції - передчасними.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Кропивницького апеляційного суду від 11 жовтня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 02 листопада 2020 року залишено без змін.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що Верховний Суд у постанові від 24 листопада 2021 року вказав на необхідність перевірки доводів позивача щодо недобросовісності дій довіреної особи - ( ОСОБА_2 ), який, на думку позивача, діяв не в інтересах позивача,              а переслідував (мав за мету) отримання матеріальної вигоди.
 
Суд апеляційної інстанції вважав, що за таких обставин статус відповідача         ОСОБА_2 як вигодонабувача мав би обґрунтовуватися або вимогами (положеннями) чинного законодавства щодо набуття спільної сумісної власності на майно, доходи чи дивіденди внаслідок реалізації доручення позивача, або наявністю угоди між відповідачами у справі щодо набуття у них додаткової і конкретизованої вигоди, за рахунок звуження прав позивача внаслідок реалізації угоди.
 
Позивач та його представник не надали під час розгляду справи як у суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанцій доказів того, що статус ОСОБА_2 як вигодонабувача мав би обґрунтовуватися або вимогами (положеннями) чинного законодавства щодо набуття спільної сумісної власності на майно, доходи чи дивіденди внаслідок реалізації доручення позивача, або наявністю угоди між відповідачами у справі щодо набуття у них додаткової і конкретизованої вигоди, за рахунок звуження прав позивача внаслідок реалізації угоди. Доводи щодо перевищення своїх повноважень довіреною особою - відповідачем ОСОБА_2 , яка діяла поза волевиявленням позивача, ґрунтуються на припущеннях і не можуть покладатися в основу судового рішення.
 
При цьому суд апеляційної інстанції послався на правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 910/1163/17,              від 04 липня 2018 року у справі № 369/1923/15-ц та від 26 вересня 2018 року у справі № 346/2946/16-ц.
 
Суд апеляційної інстанції вказав, що позивач не довів підстав, передбачених    статтею 232 ЦК України, для визнання договорів недійсними.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У грудні 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Фільштейн В. Л. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 02 листопада 2020 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 11 жовтня 2022 року. Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду 21 грудня 2022 року у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В.(суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця Р. А., відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано справу із Долинського районного суду Кіровоградської області.
 
У січні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 січня 2023 року, у зв`язку з перебуванням судді Черняк Ю. В.                        у відпустці, пов`язаній з вагітністю та пологами, визначено суддів, які входять до складу суду: Синельников Є. В. (суддя-доповідач), Хопта С. Ф., Шипович В. В.
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 лютого 2023 року задоволено заяви суддів Синельникова Є. В., Білоконь О. В., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. про самовідвід.
 
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 лютого 2023 року визначено суддів, які входять до складу суду:         Осіян О. М. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Шипович В. В., Воробйова І. А.,        Гулейков І. Ю.
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 березня 2023 року задоволено заяву судді                       Осіяна О. М. про самовідвід.
 
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 березня 2023 року визначено суддів, які входять до складу суду: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Воробйова І. А., Гулейков І. Ю., Ступак О. В., Шипович В. В., 
 
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 листопада 2023 року, у зв`язку з обранням судді Воробйової І. А.                       до Великої Палати Верховного Суду, визначено суддів, які входять до складу суду: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулейков І. Ю., Луспеник Д. Д., Ступак О. В., Шипович В. В. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Заявник вказує, що суди попередніх інстанцій застосували норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 911/2129/17 (провадження № 12-45гс19) та у постановах Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц (провадження № 61-11797св18), від 21 лютого 2020 року у справі № 182/3593/17 (провадження № 61-14937св19).
 
Суди не надали оцінки доказам того, що відповідачі діяли у власних інтересах, а не в інтересах позивача, наявним у матеріалах справи, зокрема: розмір земельних ділянок, що перейшли від позивача до матері ОСОБА_2 , у 822 рази більші за земельні ділянки, належні ОСОБА_3 ; нормативно грошова оцінка земельних ділянок, належних позивачу у 1 135 разів більша від нормативної грошової оцінки земельних ділянок, належних ОСОБА_3 ; поважний вік відповідача ОСОБА_3 ; факт того, що засновником, кінцевим бенефіціарним власником і керівником орендаря ТДВ «Неоальянс» є саме ОСОБА_2 . 
 
Ухвалюючи судове рішення, суд апеляційної інстанції ухилився від виконання вказівок, зазначених в постанові Верховного Суду при попередньому скасуванні судового рішення, оскільки не навів аргументи на спростування відповідних доводів позивача, не надав жодної оцінки доводам позовної заяви та апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 під час укладення договорів міни земельних ділянок діяв у своїх інтересах, всупереч інтересам позивача.
 
Відзив на касаційну скаргу у визначений судом строк учасниками справи не подано.

 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Відповідно до довіреності від 05 січня 2012 року ОСОБА_1 уповноважив        ОСОБА_2 бути його представником, а також укладати всі дозволені законом правочини цивільно-правового характеру щодо належної йому земельної ділянки, кадастровий номер 3521987800:02:000:0063, площею 8,227 га. 
 
На підставі цієї довіреності ОСОБА_2 від імені ОСОБА_1 03 червня 2015 року уклав з ОСОБА_3 договір міни (обміну) земельних ділянок, зареєстрований за № 599.
За положеннями цього договору ОСОБА_3 та ОСОБА_1 міняють належні їм на праві приватної власності земельні ділянки сільськогосподарського призначення,     а саме: ОСОБА_3 надає у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею                0,01 га, у межах згідно з планом, розташовану на території Новгородківської селищної ради Новгородківського району Кіровоградської області, а ОСОБА_1 - земельну ділянку площею 8,2273 га, розташовану на території Суходільської сільської ради Долинського району Кіровоградської області.
 
17 листопада 2015 року ОСОБА_3 уклала договір оренди цієї земельної ділянки з відповідачем ТДВ «Неоальянс» строком на 10 років.
 
Згідно із довіреністю від 27 лютого 2013 року ОСОБА_1 уповноважив               ОСОБА_2 бути його представником, а також вчиняти будь-які дії щодо належної йому земельної ділянки, кадастровий номер 3521987800:02:000:0064, площею 8,23 га.
 
08 червня 2015 року ОСОБА_2 від імені ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_3 договір міни (обміну) земельних ділянок, зареєстрований за № 461.
 
За положеннями вказаного договору, ОСОБА_4 , яка діє від імені ОСОБА_3 , передає у власність належну останній на праві приватної власності земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею        0,01 га, кадастровий номер 3523455100:02:003:1036, яка розташована на території Новгородківської селищної ради Новгородківського району Кіровоградської області, а ОСОБА_2 взамін передає у власність належну ОСОБА_1 на праві приватної власності земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 8,2258 га, кадастровий номер 3521987800:02:000:0064, що розташована на території Суходільської сільської ради Долинського району Кіровоградської області.
 
09 листопада 2015 року ОСОБА_3 уклала договір оренди цієї земельної ділянки з ТДВ «Неоальянс» строком на 10 років.
 
ОСОБА_2 є єдиним засновником та кінцевим бенефіціарним власником            ТДВ «Неоальянс».
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
 
Цим вимогам оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції відповідають, доводи касаційної  скарги цих висновків не спростовують.
 
Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 , зокрема, посилався на положення статей 202, 203, 215, 238, 244 ЦК України.
 
Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
 
Право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками (частина перша статті 78 ЗК України).
 
Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них (частина друга статті 78 ЗК України).
 
Як вказувалось вище, відповідно до пункту «а» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі їх придбання за договором міни.
 
За договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості (частини перша-третя статті 715 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Згідно з частинами першою, третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
 
Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Згідно з частиною першою статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
 
Частиною третьою статті 244 ЦК України визначено, що довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
 
За загальним правилом довірена особа, яка виступає від імені довірителя, зобов`язана діяти в його інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.
 
Відповідно до частини третьої статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
 
Суди попередніх інстанцій установили, що, укладаючи договори міни, ОСОБА_2 діяв від імені ОСОБА_1 на підставі довіреностей від 05 січня 2012 року № 10, та від 27 лютого 2013 року № 114, посвідчених нотаріально, згідно з якими ОСОБА_1 , поміж іншого, уповноважив ОСОБА_2 , бути його представником, з повноваженнями представляти його інтереси в усіх державних, громадських та інших органах і організаціях незалежно від підпорядкування, форм власності, галузевої належності з усіма необхідними повноваженнями з питань придбання на його ім`я, здачі в оренду, передачі у заставу з метою забезпечення його зобов`язань, а також вчинення будь-яких дій щодо належного йому нерухомого майна - земельної ділянки (кадастрові номери: 3521987800:02:000:0063, 3521987800:02:000:0064). Зазначені довіреності видані на безстроковий термін.
Матеріали справи не містять доказів, що вказані довіреності на момент укладення спірних правочинів були скасовані чи визнані недійсними.
 
Верховний Суд у постанові від 25 вересня 2019 року у справі № 727/3501/16-ц дійшов висновку, що правочин завжди має вчинятися в інтересах сторони, яку представляють. З метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. При цьому словосполучення «у своїх інтересах» необхідно розуміти таким чином, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто бути стороною цього правочину) або іншим шляхом на шкоду інтересам довірителя, у тому числі на користь інших осіб, включаючи і тих, представником яких він        одночасно є.
 
Відповідно до частини першої статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
 
Скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції та передаючи справу на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції у постанові від 24 листопада 2021 року вказав, що аргументи сторони відповідача про недоведеність позивачем укладення ОСОБА_2 спірних договорів міни у своїх інтересах є необґрунтованими, а аналогічні висновки суду апеляційної інстанції - передчасними.
 
Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
 
Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина перша статті 81 ЦПК України).
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи позивача щодо недобросовісності дії довіреної особи - ( ОСОБА_2 ), який, на думку позивача, діяв не в його інтересах, а переслідував (мав за мету) отримання матеріальної вигоди, вважав, що за таких обставин статус ОСОБА_2 як вигодонабувача мав би обґрунтовуватися або вимогами (положеннями) чинного законодавства щодо набуття спільної сумісної власності на майно, доходи чи дивіденди внаслідок реалізації доручення позивача, або наявністю угоди між відповідачами у справі щодо набуття у них додаткової і конкретизованої вигоди, за рахунок звуження прав позивача внаслідок реалізації угоди. 
 
Разом із тим під час розгляду справи позивач не надав доказів того, що             ОСОБА_2 , діючи на підставі довіреностей та укладаючи договори міни, діяв усупереч інтересам довірителя, а також у своїх інтересах та/або інтересах                  ТДВ «Неоальянс». При цьому довіреностями, виданими ОСОБА_2 , передбачено право представника укладати всі дозволені законом правочини цивільно-правового характеру та визначати в усіх випадках суми, терміни та інші умови на власний розсуд.
 
Отже, суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції,    з дотриманням вимог частини першої статті 417 ЦПК України, виконав вказівки суду касаційної інстанції та встановив, що позивач та його представник не надали ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанцій доказів щодо перевищення своїх повноважень довіреною особою - відповідачем, який діяв поза волевиявленням позивача. 
 
Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що позов не підлягає задоволенню з підстав недоведеності позивачем належними та допустимими доказами порушення відповідачами його прав, що є його процесуальним обов`язком у розумінні статей 12, 81 ЦПК України.
 
Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18). 
 
Посилання представника ОСОБА_1 - адвоката Фільштейна В. Л. як на підставу касаційного оскарження на застосування норм права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 911/2129/17 (провадження № 12-45гс19) та              у постановах Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц (провадження № 61-11797св18), від 21 лютого 2020 року у справі № 182/3593/17 (провадження № 61-14937св19), колегія суддів не приймає до уваги, оскільки висновки Верховного Суду у вказаних постановах не суперечать висновкам, викладеним вище у цій постанові щодо недоведеності позивачем належними та допустимими доказами порушення відповідачами його прав.
У справі № 911/2129/17 Велика Палата Верховного Суду вирішувала питання про застосування частини першої статті 232 ЦК та частини третьої статті 92 ЦК України у справі за позовом про визнання правочину, вчиненого керівником юридичної особи внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною.
 
У справі № 522/15095/15-ц Верховний Суд зробив висновок щодо застосування статті 232 ЦК України та спростував доводи позивача про те, що він не схвалював оспорюваний договір і не отримував коштів за його продаж, оскільки при вчинені оспорюваного правочину представник діяв у межах повноважень, наданих позивачем, а неповернення позивачу коштів, отриманих від продажу спірного приміщення, не є підставою для визнання правочину недійсним, однак не позбавляє позивача права звернутися до суду із відповідним позовом з метою захисту своїх прав у зв`язку із неналежним виконання договору доручення. 
 
У справі № 182/3593/17 Верховний Суд установив, що визнаючи недійсним договір купівлі-продажу, суд апеляційної інстанції, з посиланням на статтю 232 ЦК України, вважав, що представник, діючи на підставі довіреності, відчужила за договором купівлі-продажу квартиру, при цьому довіритель (позивач) зазначений правочин                     не схвалював, грошових коштів від продажу своєї квартири не отримував. Представник позивача за довіреністю від 25 вересня 2012 року, продаючи квартиру позивача своєму чоловікові, усвідомлювала, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя (позивача) та свідомо допускала настання несприятливих наслідків для довірителя. Тому суд дійшов висновку про те, що сукупність зібраних у справі доказів, які були оцінені судом апеляційної інстанції, свідчить про наявність зловмисної домовленості представника позивача, яка діяла за довіреністю від імені позивача, з іншою особою - її чоловіком під час укладення договору купівлі-продажу належної позивачу квартири, оскільки про це свідчить те, що договір укладався близьким родичем, а кошти за договором передані не були. 
 
Натомість у справі, яка є предметом касаційного перегляду, позивач не виконав свій обов`язок, передбачений статтями 12, 81 ЦПК України, не довів обставин, які мають значення для справи і на які він посилався, як на підставу своїх вимог. 
 
Таким чином, доводи заявника, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, не знайшли свого підтвердження. 
 
Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником                             у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Ураховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 02 листопада    2020 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 11 жовтня 2022 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                              Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                               І. Ю. Гулейков

                                                                                                        Г. В. Коломієць 

                                                                                                        О. В. Ступак 

                                                                                                        В. В. Шипович