ПОСТАНОВА 
Іменем України

08 листопада 2023 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 392/585/22
провадження № 22-ц/4809/1009/23 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
       Голованя А.М. (головуючий, суддя-доповідач), Дуковського О.Л., Дьомич Л.М.,
за участю секретаря судового засідання Гончар О.В.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 29 травня 2023 року у складі судді Кратка Д.М.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
        ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на будинок.
В обґрунтування позову зазначено, що 16 грудня 2011 року позивач уклав шлюб з відповідачем, а заочним рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 3 грудня 2020 у справі № 392/843/20 шлюб міє сторонами було розірвано.
До укладення шлюбу 2 липня 2011 року ОСОБА_1 придбав будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки будинок придбаний до укладення шлюбу, за особисті кошти позивача, то є його особистою приватною власністю.
В подальшому, 27 листопада 2014 року, в період шлюбу з ОСОБА_1 , позивач продав належний йому на праві приватної власності будинок за адресою: АДРЕСА_1 за 45 000 грн, тому вказані грошові кошти є особистою приватною власністю позивача.
Представник позивача зазначав, що за кошти отримані від продажу належного позивачу на праві особистої приватної власності будинку 15 червня 2015 року ОСОБА_1 придбав будинок за адресою: АДРЕСА_2 за 18000 грн.
Вказує, що спірний будинок придбаний ним за особисті кошти та за особисті кошти покращено вказаний будинок, а тому він є особистою приватною власністю ОСОБА_1 .
Посилаючись на зазначені обставини просив суд задовольнити позов та визнати особистою приватною власністю на будинок та стягнути судові витрати по справі.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 29 травня 2023 року позов залишено без задоволення.
Суд дійшов висновку, що позивач не надав належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження своїх вимог щодо визнання особистою приватною власністю житлового будинку.
Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов про визнання будинку особистою приватною власністю в повному обсязі. 
Позивач вважає, що ?вказане рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Вказує, що суд діючи в інтересах відповідача з власної ініціативи витребував докази, при цьому копії доказів наданих до суду стороні позивача не надсилались, чим було позбавлено позивача права на участь у їх дослідженні.
Вважає, що згода відповідача на оформлення договору купівлі-продажу зазначена в односторонній заяві від 05 червня 2015 року за № 510 не може бути доказом джерела коштів на придбання будинку та доказом поділу майна. А згода відповідачки на придбання спірного будинку не може спростувати придбання спірного будинку за особисті кошти позивача. Крім того, сам позивач в договорі не зазначив, здійснює придбання спірного будинку за спільні кошти.
На думку представника позивача, суд першої інстанції надав неправильну оцінку вказаним доказам, оскільки згода відповідача на придбання спірного будинку не може спростувати його придбання за особисті кошти позивача. Крім того, сам позивач в договорі не зазначав, що здійснює придбання спірного будинку за спільні кошти. 
Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи
Відповідач не скористалася своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направила.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Судом першої інстанції встановлено такі обставини
16 грудня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів Новопокровською селищною радою Чугуївського району Харківської області 16 грудня 2011 року зроблено відповідний актовий запис № 16. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу – ОСОБА_5 (а.с.9).
Заочним рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 3 грудня 2020 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 10).
Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 27 листопада 2014 року (посвідченого приватним нотаріусом Чугуївського районного нотаріального округу Харківської області Гусейновою Е.Г. 27 листопада 2014 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2656) ОСОБА_6 та ОСОБА_7 придбали у ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 . Продаж будинку вчинено за домовленістю сторін за 45000 грн. Згідно з пунктом 5 договору продавець стверджує про те, що цей договір посвідчено за згодою його дружини ОСОБА_2 , що підтверджується її заявою, посвідченою приватним нотаріусом Чугуївського районного нотаріального округу Харківської області Гусейновою Е.Г. 27 листопада 2014 року за реєстром № 2655(а.с. 11-12).
Згідно з договором купівлі-продажу житлового будинку від 5 червня 2015 року (посвідченого приватним нотаріусом Маловисківського районного нотаріального округу Кіровоградської області Сосновським А.В. 5 червня 2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 511) ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_8 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 . Продаж будинку вчинено за 18000 грн (а.с.13).
Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності № 38585037, 5 червня 2015 року приватним нотаріусом Маловисківського районного нотаріального округу Сосновським А.В., зареєстровано право власності (розмір частки -1/1, вид спільної власності – спільна сумісна) ОСОБА_1 на житловий будинок розташований за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 14).
Згідно висновку про вартість об`єкта нерухомого майна від 29 травня 2022 року, складеного ТОВ «Юридично-експертна компанія «Юрконсалтінг», об`єктом оцінки якого і є житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_2 , ринкова вартість об`єкта оцінки, становить 41666 гривень (а.с.15).
Відповідно до заяви ОСОБА_1 зареєстрованої приватним нотаріусом Маловисківського районного нотаріального округу Сосновським А.В. 5 червня 2015 року за № 510 – ОСОБА_1 дала згоду на укладення договору купівлі-продажу, за яким купити за ціною та на умовах на свій розсуд житловий будинок з господарськими будівлями під номером АДРЕСА_2 її чоловіком ОСОБА_1 . Підтвердила, що гроші, які витрачаються на придбання житлового будинку, є їх спільною сумісною власністю. Придбаний житловий будинок також буде об`єктом права спільної сумісної власності як такий, що набувається ними за час шлюбу. З умовами договору купівлі продажу вона ознайомлена. Зміст статей 60-65 СК України нотаріусом їй роз`яснено (а.с. 63).
Згідно відомостей викладених у виписці від 5 квітня 2023 року № 470 з погосподарської книги № 17 по Злинській сільській раді Новоукраїнського району Кіровоградської області, особовий рахунок № НОМЕР_1 , в житловому будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_2 зареєстровані наступні громадяни: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . На даний час за вказаною адресою ніхто не проживає. Присадибна земельна ділянка складає 0, 1500 га. (а.с. 126).
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (номера довідок 33675932, 333663261, 333664327) – право власності на 1/1 частку житлового будинку та земельної ділянки за адресою  АДРЕСА_2 належить ОСОБА_1 , вид спільної власності – спільна сумісна (а.с. 149-150, 151-153, 154-156).
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення         
В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.
Відповідач, яка була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилася. 
Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і  заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в  постановах Верховного Суду.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд дійшов висновку, що за відсутності достовірних та достатніх доказів для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, слід визнати, що спірний будинок є спільним майном сторін та об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Такий висновок суду першої інстанції відповідає правовим позиціям Верховного Суду щодо правозастосування у подібних правовідносинах.
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.
Статтею 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
Відповідно до статті 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.
Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.
У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Згідно з вимогами частин першої, другої, четвертої, п`ятої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.
Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18)).
Тобто той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність івзаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Звертаючись до суду із позовом,   ОСОБА_1 посилався на те, що спірний будинок, що знаходиться по АДРЕСА_2 є його особистою власністю, оскільки хоч і придбаний у період перебування в шлюбі з ОСОБА_1 , проте за його особисті кошти, отримані ним від продажу будинку по АДРЕСА_1 , що був придбаний ним за особисті кошти до укладення шлюбу з відповідачем, а тому вважає, що спірний будинок належить йому на праві особистої приватної власності.
Суд першої інстанції встановив, що сам факт продажу будинку по АДРЕСА_1 , не є безумовною підставою для того, аби вважати, що такі кошти були використані для купівлі спірного будинку. При цьому, згідно п. 6 договору купівлі-продажу від 05.06.2015 будинок, що знаходиться по АДРЕСА_2 , придбано за згодою дружини покупця – ОСОБА_1 , яка оформлена письмовою заявою.
Відповідно до відомостей викладених у заяві ОСОБА_1 зареєстрованої приватним нотаріусом Маловисківського районного нотаріального округу Сосновським А.В. 5 червня 2015 року за № 510 – вона дала згоду на укладення договору купівлі-продажу, за яким купити за ціною та на умовах на свій розсуд житловий будинок з господарськими будівлями під номером АДРЕСА_2 її чоловіком ОСОБА_1 . Підтвердила, що гроші, які витрачаються на придбання житлового будинку, є їх спільною сумісною власністю. Придбаний житловий будинок також буде об`єктом права спільної сумісної власності як такий, що набувається ними за час шлюбу. З умовами договору купівлі-продажу вона ознайомлена.
З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не було надано належних та достатніх доказів для спростування презумпції спільності майна набутого під час шлюбу, а відтак, спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю придбаною в період зареєстрованого шлюбу
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин.  
Враховуючи зазначене та відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 29 травня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 13 листопада 2023 року.

Головуючий суддя                                                                 А.М. Головань
Судді                                                                                         О.Л. Дуковський
                                                                                        Л.М. Дьомич