ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2023 року 
м. Київ

справа № 200/12242/21
адміністративне провадження № К/990/17995/23, №К/990/18843/23
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Єресько Л.О.,
суддів: Соколова В.М.,  Білак М.В., 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у касаційній інстанції справу № 200/12242/21
за позовом ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, зобов`язання вчинити певні дії
за касаційними скаргами ОСОБА_1 та Донецької обласної прокуратури
на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 січня 2022 року, постановлене суддею Шуваловою Т.О. 
та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 24 квітня 2023 року, ухвалену колегією у складі головуючого судді Компанієць І.Д., суддів: Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г.,

УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
1.  ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з позовом до Донецької обласної прокуратури (далі - відповідач), де просила:
1.1. визнати незаконним та скасувати наказ виконувача обов`язків керівника Донецької обласної прокуратури від 09.09.2021 № 2334-к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, аналітичної роботи та інформаційних технологій прокуратури Донецької області та органів прокуратури області;
1.2. зобов`язати керівника Донецької обласної прокуратури змінити дату звільнення позивачки у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки та вважати датою звільнення дату видачі трудової книжки;
1.3. зобов`язати керівника Донецької обласної прокуратури нарахувати та виплатити позивачці середній заробіток за весь час затримки видачі трудової книжки з дати звільнення по дату видачі трудової книжки, яку обчислити у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, провівши її індексацію у відповідності до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та "Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078;
1.4. стягнути з Донецької обласної прокуратури на користь позивачки вихідну допомогу у зв`язку зі звільненням;
1.5. зобов`язати керівника Донецької обласної прокуратури поновити позивачку на посаді прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, аналітичної роботи та інформаційних технологій прокуратури Донецької області з дати звільнення;
1.6. зобов`язати керівника Донецької обласної прокуратури нарахувати (обчислити) та виплатити позивачці заробітну плату за час вимушеного прогулу з дати звільнення по дату фактичного поновлення на роботі, яку обчислити у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995, провівши її індексацію у відповідності до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078;
1.7. стягнути з Донецької обласної прокуратури на користь позивача відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000000 (один мільйон) грн.
2. В обґрунтування протиправності оскаржуваного наказу позивачка зазначає, спірний наказ є незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки він прийнятий усупереч положенням Конституції України, міжнародних договорів, ратифікованих Україною, Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII), порушує її право на працю, на свободу віросповідання, на повагу до приватного життя, порушує засади рівності громадян.
2.1. Позивачка вказує, що нею у встановлений законом строк 13.11.2020 подано заяву про її переведення до обласної прокуратури та намір у зв`язку із цим пройти атестацію шляхом її надіслання листом з повідомленням до спливу п`ятиденного строку, після видання керівником органу прокуратури наказу від 10.11.2020 № 1602-к про поновлення її на посаді. У поданій заяві ОСОБА_1 зазначила, що, як віруюча людина, не може надати згоду на обробку персональних даних, яку «безальтернативно примушують надати» вимоги Закону України від 19.09.2019 № 113-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" (далі - Закон № 113-ІХ), зокрема, вказавши про відсутність в неї реєстраційного номера облікової картки платника податків у фізичній (паперовій) формі.
2.2. Позивачка наголошує, що подана нею заява свідчить про наявність волевиявлення позивачки, спрямованого на проходження атестації та переведення позивачки на посаду прокурора в обласній прокуратурі, тобто, на переконання позивачки, зазначене волевиявлення є тим необхідним вираженням волі, що доступне для зовнішнього сприйняття, а підтвердженням цього факту є підпис позивачки із зазначенням дати, про що, також, на її думку, може свідчити її звернення до Голови Верховної Ради України, до Генерального прокурора щодо надання можливості проходження атестації без обробки її персональних даних. А тому, на думку позивачки, підстави для звільнення її з посади на підставі підпункту 1 пункту 19 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-ІХ, відсутні.
2.3. Крім того, позивачка зауважує, що датою її звільнення слід вважати не 10.09.2021, як це зазначено в наказі, а день, коли їй було видано трудову книжку. Також, уважає, що має право на отримання вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та моральну шкоду.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
3.  ОСОБА_1 працювала в органах прокуратури України на прокурорсько-слідчих посадах з серпня 2004 року.
4. Наказом прокурора Донецької області № 333-к від 22.04.2020 ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, аналітичної роботи та інформаційних технологій прокуратури Донецької області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII. Підставою для прийняття такого рішення став лист виконувача обов`язків начальника Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України від 01.11.2019 № 11/1/1-2417вих19 зі списком працівників прокуратури Донецької області, які не подали Генеральному прокурору у встановлений строк заяви установленої форми про переведення до обласної (окружної) прокуратури та про намір пройти атестацію.
5. Не погодившись із зазначеним наказом позивачка оскаржила його до суду. Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2020 у справі № 200/4456/20-а скасовано наказ прокурора Донецької області № 333-к від 22.04.2020 про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади.
6. На виконання постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2020 у справі № 200/4456/20-а наказом Донецької обласної прокуратури від 10.11.2020 № 1602-к скасовано наказ прокурора Донецької області № 333-к від 22.04.2020 про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, аналітичної роботи та інформаційних технологій прокуратури Донецької області та поновлено її на посаді з 28.04.2020 
7. Позивачкою 13.11.2020 на адресу Генерального прокурора Венедиктової І.В. подана заява про переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію наступного змісту:
«На підставі пункту 10 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону 113-ІХ прошу перевести мене на посаду прокурора в обласній прокуратурі і для цього допустити до проходження атестації.
Проведення моєї атестації прошу здійснювати без обробки персональних даних, у тому числі автоматизованої, без використання (штрих-кодового) ідентифікатора, про причини зазначеного детально викладено у поясненні з додатками.
Висловлюю своє волевиявлення на проходження атестації, у разі неуспішного проходження атестації не даю згоди на моє звільнення.
Даю згоду кадровим комісіям на надсилання мені листів та запитань на адресу моєї електронної пошти».
7.1. У письмових поясненнях до вищевказаної заяви ОСОБА_1 зазначила, що під час проведення атестації з релігійних переконань не дає згоду на обробку персональних даних із наведення детальних пояснень щодо цього.
8. Офіс Генерального прокурора листом від 09.12.2020 за № 07-23335-19 повідомив позивачку, що її заяву від 13.11.2020 зареєстровано 20.11.2020 за № 233897-20 та копія вказаної заяви направлена до Шістнадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур для розгляду та вирішення питання щодо можливості включення до графіку проходження атестації.
9. Листом від 01.02.2021 за № 07-23335-19 Офіс Генерального прокурора повідомив позивачку, що Генеральний прокурор не наділений повноваженнями щодо формування списків прокурорів для проходження атестації, включення їх у відповідний графік, скасування рішень кадрових комісій. Щодо оплати праці повідомив, що керівникам надано право, у межах затвердженого фонду оплати праці, установлювати надбавки, здійснювати преміювання, надавати матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та для оздоровлення.
10. Далі Офіс Генерального прокурора 27.08.2021 направив лист виконувачу обов`язків керівника Донецької обласної прокуратури ОСОБА_2 , в якому повідомив що кадровою комісією при розгляді питання щодо включення ОСОБА_1 до графіку складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора, остання подала заяву Генеральному прокурору, відмінну від встановленої Порядком проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 № 221 (далі - Порядок № 221). Також, додатково направив витяг з протоколу засідання Шістнадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур від 16.12.2020 № 12.
11. Із протоколу № 12 засідання Шістнадцятої кадрової комісії від 16.12.2020 слідує, що відповідно до пунктів 9, 10, 13, 14 розділу ІІ Закону № 113-ІХ, пунктів 3, 9, 13 розділу І, пункту 1 розділу ІІ, пункту 2 розділу ІІІ, пунктів 1, 18 розділу ІV Порядку № 221, за результатами розгляду заяви відмовлено у включенні ОСОБА_1 до графіку складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням коп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора, у зв`язку із поданням заяви про переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію за невстановленою формою і ненаданням згоди на обробку персональних даних.
12. Наказом Донецької обласної прокуратури від 09.09.2021 № 2334-к звільнено ОСОБА_1 із займаної посади на підставі підпункту 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ з 10.09.2021 у зв`язку із неподанням у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до обласної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію.
13. Відповідач 10.09.2021 на адресу позивачки та на електронну адресу надіслав лист № 07-1337вих-21, в якому повідомив про необхідність невідкладно прибути до відділу кадрової роботи та державної служби Донецької обласної прокуратури (м. Маріуполь, вул. Університетська, 6) для ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки.
13.1. У цю ж дату відповідачем проведено із позивачкою розрахунок при звільненні, що підтверджується платіжними дорученнями.
14. Позивачка звернулася 13.09.2021 до відповідача із заявою про видачу копії наказу про звільнення, копію рішення кадрової комісії, передачу трудової книжки та запитом щодо надання інформації про нарахування вихідної допомоги при звільненні та компенсації за невикористані дні відпустки.
15. Відповідач листом за № 07-1450вих-21 від 06.10.2021 повідомив позивачку, що їй неодноразово спрямовувався лист з повідомленням про звільнення та необхідність прибуття до відділу для ознайомлення з наказом і отримання трудової книжки. Разом із вказаним листом позивачці було надіслано трудову книжку.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
16. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 12.01.2022, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 24.04.2023, позов задоволено частково:
16.1. визнано незаконним та скасовано наказ виконувача обов`язків керівника Донецької обласної прокуратури від 09.09.2021 № 2334-к про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади та органів прокуратури області;
16.2. поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, аналітичної роботи та інформаційних технологій прокуратури Донецької області з 11.09.2021;
16.3. стягнуто з Донецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у зв`язку зі звільненням у сумі 8184,11 грн;
16.4. стягнуто з Донецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 31975,44 грн з відрахуванням суми обов`язкових податків і зборів.
16.5. в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
17. Задовольняючи позовні вимоги в означеній частині, суд першої інстанції, із висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивачкою у визначений строк подана заява, в якій висловлено намір пройти атестацію, що свідчить про відсутність підстав для її звільнення за підпунктом 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ.
17.1. Так, за висновком судів Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VІІ (далі - Закон № 1697-VІІ), Закон № 113-ІХ та Порядок № 221 не передбачають ототожнення невідповідності поданої позивачкою заяви від 13.11.2020 формі, встановленій додатком 2 до вказаного Порядку, неподанню такої заяви взагалі. Тобто Закон № 113-ІХ не пов`язує звільнення з посади прокурора на підставі підпункту 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону в зв`язку з відсутністю у поданій прокурором заяві абзаців, зміст яких визначений у формі типових заяв відповідно до додатку 2 до Порядку № 221, за умови подання таким прокурором у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до обласної прокуратури із зазначенням про намір пройти атестацію, на застосування процедур та умов проведення атестації.
17.2. При цьому, як зауважили суди, в заяві від 13.11.2020 позивачка висловила намір пройти атестацію без обробки персональних даних з релігійних мотивів, надавши до заяви детальні пояснення цих причин.
17.3. Суди попередніх інстанції також врахували позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 19.09.2018 у справі № 806/3265/17, де зазначено, що принципами обробки персональних даних є відкритість і прозорість, відповідальність, адекватність та не надмірність їх складу та змісту стосовно визначеної мети їх обробки, а підставою обробки персональних даних є згода суб`єкта персональних даних. Законодавством не врегульовано питання щодо наслідків відмови особи від обробки її персональних даних, тобто фактично відсутня будь-яка альтернатива такого вибору, що в свою чергу обумовлює неякість закону, порушення конституційних прав такої особи та виконання нею обов`язків.
17.4. Беручи до уваги наведене, суди обох інстанцій констатували про протиправність наказу Донецької обласної прокуратури від 09.09.2021 № 2334-к про звільнення позивачки із займаної посади та наявність підстав для його скасування та поновлення позивачки на попередній роботі з 11.09.2021.
17.5. Задовольняючи позовні вимоги про стягнення на користь позивачки вихідної допомоги при звільненні, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Проте, в такий перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.
17.6. Обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивачки, суди дійшли висновку про необхідність стягнути з відповідача на її користь суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 31 975,44 грн, яка має бути сплачена з відрахуванням сум обов`язкових податків і зборів.
17.7. Щодо позовної вимоги про врахування індексу інфляції при обрахунку суми стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанцій дійшов висновку про наявність підстав для відмови у її задоволенні, позаяк відповідно до норм Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку № 1078 середній заробіток за час вимушеного прогулу не є об`єктом індексації.
17.8. Стосовно позовних вимог про зобов`язання керівника Донецької обласної прокуратури змінити дату звільнення позивачки у зв`язку з затримкою видачі трудової книжки та вважати датою звільнення дату видачі трудової книжки, зобов`язання керівника Донецької обласної прокуратури нарахувати та виплатити позивачці середній заробіток за весь час затримки видачі трудової книжки з дати звільнення по дату видачі трудової книжки, яку обчислити у відповідності до Порядку № 100, провівши її індексацію у відповідності до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та «Порядку № 1078, суд першої інстанції зазначив, що положення статті 47 КЗпП України (в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі» від 05.02.2021 № 1217-ІХ, який набрав чинності 10.06.2021) не передбачають таких правових наслідків несвоєчасності видачі трудової книжки, як виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зміна дати звільнення.
17.9. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення на користь позивачки моральної шкоди, суди обох інстанцій виходили із того, що ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів завдання моральної шкоди.
17.10. Суд апеляційної інстанції зазначив, що підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Разом з тим, як зауважив суд, необхідно надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.
17.11. Зважаючи на те, що позивачкою не надано доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння їй сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачкою, суди обох інстанцій констатували, що підстави для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди - відсутні.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги
18. Не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення на її користь відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, де просить скасувати рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12.01.2022 та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 24.04.2023 у справі № 200/12242/21 в означеній частині та задовольнити цю вимогу повністю.
18.1. Ця касаційна скарга подана на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
18.2. Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження за пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України скаржниця указує, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано положення статті 1167 ЦК України, зокрема без врахування положень статті 237-1 КЗпП України та частини четвертої статті 82 ЦПК України.
18.3. Як зазначає позивачка, стаття 237-1 КЗпП України встановлює відмінні правові підстави для виникнення обов`язку відшкодування шкоди моральної шкоди аніж стаття 1167 ЦК України.
18.4. Скаржниця зауважує, що стаття 237-1 КЗпП України містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. У цьому випаду визначальним є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
18.5. Із посиланням на правову позицію висловлену Верховним Судом України у постанові від 25.04.2012 у справі № 6-23цс12 та Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19.12.2018 у справі № 640/14909/16-ц, позивачка зазначає, що за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, тобто незаконного звільнення, що доведено преюдиційним судовим рішенням в адміністративній справі і згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України не підлягає доведенню, відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.
18.6. Позивачка підкреслює, що постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28.04.2022 у судовій справі №200/4456/20-а доведено факт незаконного попереднього звільнення ОСОБА_1 із посади, що свідчить про порушення її прав у сфері трудових відносин, тобто наявний факт незаконного звільнення позивачки.
18.7. Також зазначає, що з першого звільнення 22.04.2020 позивачка вимушена постійно звертатися до суду за поновленням її порушених прав (як приклад, судові справи №№ 200/1636/21-а, 200/10909/20-а, 200/11700/20-а, 200/10844/20-а та інші). Зокрема, відповідач, за твердженнями скаржниці, створював перешкоди стосовно реалізації її права на працю, а спричинені протиправні дії відповідача, який всупереч нормам міжнародного права, вимогам діючого законодавства звільнив позивачку за релігійними мотивами двічі, завдали моральної шкоди.
19. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 06.06.2023 відкрите касаційне провадження № К/990/17995/23 за наведеними підставами.
20. Не погодившись із рішеннями судів попередніх інстанцій в частині задоволених судами позовних вимог Донецька обласна прокуратура звернулася до Суду із касаційною скаргою, де просить скасувати рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12.01.2022 та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 24.04.2023 у справі № 200/12242/21 в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову повністю.
20.1. Ця касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
20.2. В обґрунтування вказаної підстави скаржник зазначає, що судами першої та апеляційної інстанції не правильно застосовано підпункт 1 пункту 19 розділу II "Прикінцевих і перехідних положень" Закону № 113-ІХ, статей 40, 44, 235 КЗпП України без урахування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 26.05.2022 у справі № 420/6641/19, від 24.06.2022 у справі № 120/3846/19-а щодо подання прокурором заяви не встановленого зразка.
20.3. Так, скаржник доводить, що у цьому випадку для звільнення ОСОБА_1 на підставі підпункту 1 пункту 19 Розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ вона мала би або не подати у встановлений строк заяву про намір пройти атестацію, або подати таку заяву без зазначення відомостей, зазначення яких є обов`язковим в силу наведеної вище норми, а саме, відомостей про переведення на посаду прокурора в обласну прокуратуру; про намір пройти атестацію; про надання згоди на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Аналогічним чином вирішено питання змісту заяви, що її має бути подано прокурором, й безпосередньо в Порядку № 221, зокрема згідно із пунктом 9 Розділу І Порядку № 221.
20.4. Відповідач підкреслює, що позивачкою при написанні заяви не виконано в повному обсязі вимог Закону № 113- IX, оскільки в ній зазначено лише окремі елементи змісту такої, що визначені Порядком № 221. Отже, на переконання скаржника, висновки суду про незаконність звільнення ОСОБА_1 не ґрунтуються на нормах матеріального права, оскільки позивачкою подано заяву відмінну від заяви, встановленої Порядком № 221 та пункту 10 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ.
20.5. За твердженнями відповідача, законодавцем чітко передбачено неможливість подання прокурором заяви у довільній формі, оскільки це призведе до її невідповідності вимогам пункту 10 Розділу ІІ Закону № 113-ІХ та її затвердженій типовій формі відповідно до пункту 9 розділу І Порядку № 221.
20.6. У цьому аспекті зазначає, що Верховний Суд, у постановах від 26.05.2022 у справі № 420/6641/19, від 24.06.2022 у справі № 120/3846/19-а констатував, що у зв`язку з неподанням прокурором заяви про переведення до Офісу Генерального прокурора та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію, Генеральний прокурор обґрунтовано та правомірно на підставі підпункту 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ видав наказ про звільнення прокурора з посади та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697- VII.
20.7. Щодо позовної вимоги про стягнення вихідної допомоги при звільнення на користь позивачки, то скаржник зазначає, що у попередній редакції пункт 19 розділу II Закону № 113-ІХ передбачав, що прокурори, які неспішно пройшли атестацію, звільняються із посиланням на пункт 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII (ліквідація, реорганізація, скорочення органів прокуратури). Проте, пунктом 7 розділу І Закону України «Про внесення змін до розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» щодо окремих аспектів дії перехідних положень» від 15.06.2021 № 1554-ІХ внесено зміни до пункту 19 розділу II Закону 113-ІХ, виключивши положення, які передбачають звільнення прокурорів з посиланням на пункт 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII (набрали законної сили 11.07.2021).
20.8. Отже, оскільки позивачку звільнено за пунктом 19 розділу II Закону № 113-ІХ (неуспішне проходження атестації), на переконання Донецької обласної прокуратури, у неї не виникло права на отримання вихідної допомоги, оскільки така підстава для звільнення не передбачена статтею 44 КЗпП України.
20.9. Крім того, як наголошує відповідач, факт поновлення позивачки на посаді унеможливлює виплату їй вихідної допомоги при звільненні, оскільки фактично саме звільнення визнане судом незаконним та позивачка є поновленою у статусі працевлаштованої.
21. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 06.06.2023 відкрите касаційне провадження №К/990/18843/23 за наведеними підставами.
22. Позивачка, скориставшись процесуальним правом, надіслала до Суду відзив на касаційну скаргу відповідача, де просить відмовити у її задоволенні з огляду на безпідставність доводів останньої, а судові рішення в оскаржуваній частині залишити без змін.
23. Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду у зв`язку із обранням судді Шевцової Н.В. рішенням зборів суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді № 13 від 18.07.2023 до Великої Палати Верховного Суду, що унеможливлює її участь у розгляді касаційних скарг, здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, про що складено протоколи від 20.07.2023. Для розгляду справи № 200/12242/21 визначено новий склад колегії суддів: суддя-доповідач Єресько Л.О., судді: Соколова В.М., Білак М.В. 
24. Ухвалами Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О. від 24.07.2023 прийнято справу № 200/12242/21 до свого провадження.
25. Ухвалами Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О. від 18.10.2023 закінчено підготовчі дії за касаційними провадженнями № К/990/17995/23, №К/990/18843/23 у справі № 200/12242/21 та призначено її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами.
Позиція Верховного Суду
Джерела права та акти їхнього застосування, оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
26. Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
27. За приписами частини третьої статті 341 КАС України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
28. Спірним питанням у цій справі є (не)правомірність звільнення позивачки з посади та зі служби в органах прокуратури на підставі пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-IХ у зв`язку із поданням заяви про переведення до обласної прокуратури, яка за своїм змістом та формою не відповідає Додатку 2 до Порядку № 221 та вимогам пункту 10 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ. 
29. Надаючи оцінку доводам касаційної скарги Донецької обласної прокуратури в частині підстав касаційного оскарження за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, зокрема неврахування судами попередніх інстанцій при вирішенні спірних правовідносин висновків Верховного Суду щодо застосування положень підпункту 1 пункту 19 розділу II "Прикінцевих і перехідних положень" Закону № 113-ІХ, статей 40, 44, 235 КЗпП України, викладеного у постанові Верховного Суду 26.05.2022 у справі № 420/6641/19, від 24.06.2022 у справі № 120/3846/19-а, колегія суддів виходить із такого.
30. Проведення атестації прокурорів здійснювалося в силу вимог Закону №113-ІХ, як умова реформування органів прокуратури, що стосувалася зокрема усіх без винятку прокурорів, які мали бажання продовжувати працювати у органах прокуратури. 
31. З дня набрання чинності Законом № 113-ІХ усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII (пункт 6 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 113-ІХ, в редакції чинній до 01.03.2023).
32. Відповідно до пункту 7 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.
33. Пунктом 10 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ передбачено, що прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації.
34. Пунктом 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ визначено, що прокурори та слідчі органів прокуратури, зазначені в підпунктах 1-4 пункту 7 цього розділу, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора за умови настання однієї з таких підстав, зокрема,
34.1. неподання прокурором чи слідчим органів прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію ( в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
35. Суть запровадженого Законом № 113-ІХ етапу реформування прокуратури в частині кадрового перезавантаження полягала у тому, що корпус прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур мав формуватися, зокрема із уже переведених прокурорів, які на день набрання чинності цим Законом працювали на посадах прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних та місцевих прокуратурах та успішно пройшли атестацію у порядку, визначеному Законом № 113-ІХ.
36. Частиною третьою статті 16 Закону № 1697-VII, в редакції до внесення змін Законом №113-IX, було встановлено, що прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених цим Законом.
37. З набранням чинності Законом № 113-ІХ стаття 16 Закону № 1697-VII зазнала змін та на момент виникнення спірних правовідносин була викладена в редакції, відповідно до якої прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом (підпунктом 12 пункту 21 розділу І Закону № 1697-VII у частині третій статті 16 слова "цим Законом" замінено словом "законом").
38. Таким чином на час виникнення спірних правовідносин законодавство, що регулює підстави та порядок звільнення прокурора з посади або припинення його повноважень, не обмежувалось виключно положеннями Закону № 1697-VII.
39. З метою проведення атестації прокурорів наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 № 221 на виконання норм розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ затверджено Порядок проходження прокурорами атестації, який визначає процедуру надання оцінки професійній компетентності, професійній етиці та доброчесності прокурорів Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур і військових прокуратур (далі - Порядок № 221).
40. Пункт 9 розділу І Порядку № 221 передбачає, що атестація проводиться на підставі письмової заяви прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури про переведення на посаду прокурора відповідно в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, в якій зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних і на застосування процедур та умов проведення атестації. Форми типових заяв прокурора встановлено у додатку 2 до цього Порядку.
41. Заява, вказана у пункті 9 розділу I цього Порядку, подається Генеральному прокурору прокурорами Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), прокурорами регіональних прокуратур, військових прокуратур регіонів (на правах регіональних), прокурорами місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів та інших військових прокуратур (на правах місцевих) до 15.10.2019 (включно). Особа, яку за рішенням суду поновлено на посаді прокурора або слідчого прокуратури після 15.10.2019, подає таку заяву Генеральному прокурору упродовж 5 днів після видання керівником органу прокуратури наказу про її поновлення на посаді (пункт 10 розділу І Порядку № 221).
42. Зокрема, подана позивачкою заява, для визначення її відповідності вимогам закону, мала містити у собі такі відомості: про переведення на посаду прокурора в обласну прокуратуру; про намір пройти атестацію; про надання згоди на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації.
43. За встановлених обставин цієї справи, 13.11.2020 позивачка, маючи намір бути переведеною до обласної прокуратури, подала на ім`я Генерального прокурора заяву, в якій просила перевести її на посаду прокурора в обласній прокуратурі і для цього допустити до проходження атестації. 
44. Поруч із цим, у вказаній заяві ОСОБА_1 просила проведення атестації здійснювати без обробки її персональних даних, у тому числі автоматизованої, без використання (штрих-кодового) ідентифікатора, про причини зазначеного детально виклавши у поясненні з додатками. Висловила своє волевиявлення на проходження атестації, у разі неуспішного проходження атестації згоди на її звільнення не надала. Також надала згоду кадровим комісіям на надсилання їй листів та запитань на адресу електронної пошти.
45. У поясненнях до означеної заяви, позивачка вказала, що під час проведення атестації з релігійних переконань не дає згоду на обробку персональних даних. 
46. У зв`язку із тим, що вказана заява позивачки не відповідає формі заяви, установленій у додатку 2 до Порядку № 221, відповідач зробив висновок про відсутність наміру позивача проходити атестацію.
47. Поруч із цим, судами попередніх інстанцій було установлено, що позивачку вже було звільнено наказом керівника Донецької обласної прокуратури від 22.04.2020 № 333-к ОСОБА_1 з цих самих підстав що й оскаржуваним наказом у цій справі (подання заяви довільної форми).
48. У справі № 200/4456/20-а за позовом позивачки до Прокуратури Донецької області, де ОСОБА_1 оскаржувала попереднє звільнення із займаної посади та органів прокуратури (наказ від 22.04.2020) з підстав неподання заяви у формі, встановленій додатком 2 до Порядку № 221, а саме без надання згоди на обробку персональних даних, Верховний Суд зазначив, що принципами обробки персональних даних є відкритість і прозорість, відповідальність, адекватність та не надмірність їх складу та змісту стосовно визначеної мети їх обробки, а підставою обробки персональних даних є згода суб`єкта персональних даних. 
49. При цьому, Суд врахував позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 19.09.2018 у справі № 806/3265/17 (Пз/9901/2/18), у якій зауважено, що законодавством не врегульовано питання щодо наслідків відмови особи від обробки її персональних даних, тобто фактично відсутня будь-яка альтернатива такого вибору, що в свою чергу обумовлює неякість закону та порушення конституційних прав такої особи. Водночас Велика Палата зазначила, що реалізація державних функцій має здійснюватися без примушення людини до надання згоди на обробку персональних даних, їх обробка повинна здійснюватися, як і раніше, в межах і на підставі тих законів і нормативно-правових актів України, на підставі яких виникають правовідносини між громадянином та державою. При цьому, згадані технології не повинні бути безальтернативними і примусовими. Особи, які відмовилися від обробки їх персональних даних, повинні мати альтернативу - використання традиційних методів ідентифікації особи.
50. За висновком Верховного Суду у справі № 200/4456/20-а, неврегульованість на нормативному рівні питання, яким саме чином мав би діяти відповідач при отриманні заяви позивача, яка не відповідає формі, визначеної Порядком № 221, не може тягнути за собою негативні наслідки для позивача у виді звільнення з посади.
51. Висновки аналогічного змісту щодо питання подання прокурорами заяв довільної форми, викладено Верховним Судом, зокрема у постановах від 26.11.2020 у справі № 200/13482/19-а, від 12.07.2022 у справі № 640/23035/19 та інш), які є релевантними до обставин цієї справи і колегія суддів не бачить підстав для відступу від цих висновків, уважає їх застосовними до обставин цієї справи.
52. Повертаючись до обставин справи № 200/12242/21, необхідно зазначити, що в заяві від 13.11.2020 позивачка висловила намір пройти атестацію без обробки персональних даних з релігійних мотивів, надавши до заяви детальні пояснення цих причин.
53. Беручи до уваги вищенаведену позицію Верховного Суду, колегія суддів доходить до висновку, що подана позивачкою заява свідчить про намір пройти атестацію для переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі та у достатній мірі дає розуміння волі позивачки щодо погодження на проходження процедур атестації.
54. Водночас, за встановлених обставин цієї справи, відповідач повторно звільняє позивачку з тих самих підстав, що й наказом від 22.04.2020 № 333-к, оцінка яким вже надавалася судом у межах справи № 200/4456/20-а та за результатами її розгляду суд дійшов висновку про протиправність звільнення ОСОБА_1 . 
55. Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, які врахувавши висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 19.09.2018 у справі № 806/3265/17, констатували про передчасність та необґрунтованість, у цьому випадку, рішення відповідача про наявність підстав для звільнення ОСОБА_1 на підставі підпункту 1 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ у зв`язку з неподанням відповідної заяви.
56. При цьому, посилання скаржника на постанови Верховного Суду від 26.05.2022 у справі № 420/6641/19, від 24.06.2022 у справі № 120/3846/19-а є безпідставними, позаяк у цих справах прокурори, будучи незгодними із запровадженням процедури атестації та заперечуючи умови її проходження, подавали заяви про переведення їх до Офісу Генерального прокурора без надання згоди на її проходження.
57. Натомість у цій справі, як вже вище вказувалося, позивачка у поданій заяві від 13.11.2020 висловила намір пройти атестацію.
58. Все вищенаведене у сукупності спростовує доводи відповідача, викладені в касаційній скарзі, адже у цьому випадку висновки судів першої та апеляційної інстанції за результатом оцінки заяви позивачки від 13.11.2020 відповідають висновкам Верховного Суду, сформульованим судом касаційної інстанції у вищевказаних постановах у цій категорії спорів.
59. Отже, доводи касаційної скарги щодо необхідності врахування висновків Верховного Суду, викладених у справах № 420/6641/19, № 120/3846/19-а не знайшли свого підтвердження, а відтак оскаржуване судове рішення не може бути скасованим з підстав, визначених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
60. Доводів незгоди із висновками судів попередніх інстанцій в частині вирішення позовних вимог про поновлення позивачки на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу касаційна скарга не містить, а тому оцінка судом касаційної інстанції в цій частині оскаржуваним судовим рішення не надається.
61. Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень в частині позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і відповідно до приписів статті 350 КАС України, касаційну скаргу в цій частині необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
62. Щодо доводів касаційної скарги Донецької обласної прокуратури в частині незгоди із задоволенням судами попередніх інстанцій позовної вимоги про стягнення на користь позивачки вихідної допомоги при звільненні в порядку статті 44 КЗпП України, колегія суддів зазначає про таке.
63. Особливість цієї справи полягає у тому, що одночасно із вимогою про стягнення вихідної допомоги при звільненні позивачкою предметом оскарження визначено наказ від 09.09.2021 № 2334-к про звільнення з посади прокурора та органів прокуратури.
64. Як вище вказувалося, оскаржуваний наказ скасовано, а позивачку поновлено на посаді з якої її звільнено та стягнуто на її користь в порядку статті 235 КЗпП України середній заробіток за час вимушеного прогулу.
65. У цьому зв`язку необхідно звернути увагу на те, що положення статті 235 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.
66. Своєю чергою, вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику, зокрема, у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин. Тобто, у такий спосіб держава компенсує звільненому працівникові частину втраченого заробітку на період, який настає для працевлаштування.
67. Так, статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.
68. Враховуючи, що звільнення позивачки визнано судом незаконним, тому трудові правовідносини вважаються відновленими, а позивачка отримала право на компенсацію свого незаконного звільнення (середній заробіток за час вимушеного прогулу). Відповідно, виплата середньомісячного заробітку внаслідок незаконного звільнення та стягнення вихідної допомоги при звільненні є взаємовиключними.
69. Відтак, за описаних вище обставин, суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку про наявність у позивачки права на виплату вихідної допомоги при звільненні, за наявності обставини втрати нею статусу звільненого працівника.
70. Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується із доводами касаційної скарги Донецької обласної прокуратури щодо відсутності підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки вихідної допомоги в зв`язку зі звільненням.
71. Беручи до уваги, що у цій справі вирішення спору залежить від застосування норм матеріального права, а у питанні застосування та тлумачення норм матеріального права Верховний Суд є судом, який має повну юрисдикцію, то Суд за правилами частини першої статті 351 КАС України, уважає за необхідне прийняти нове рішення, не направляючи справу на новий судовий розгляд.
72. За вказаних обставин, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень в частині задоволення позовної вимоги про стягнення на користь позивачки вихідної допомоги при звільненні та прийняття у цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову.
73. Надаючи оцінку доводам касаційної скарги ОСОБА_1 в частині незгоди із висновками судів попередніх інстанцій про недоведеність моральної шкоди позивачки через відсутність у матеріалах справи будь-яких належних та допустимих доказів такої шкоди та неправильного застосування при вирішенні цієї вимоги положень статті 237-1 КЗпП України, колегія судді зауважує про таке.
74. Як зазначено у пункті 2.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 право фізичних та юридичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу і передбачено в статтях 32, 56, 62, 152 Основного Закону України.
75. Верховний Суд у постанові від 27.11.2019 у справі № 750/6330/17 підкреслив, що у практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20.10.2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).
76. Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.
77. Аналіз чинного законодавства дає підстави для висновку, що інститут моральної шкоди має міжгалузевий характер, а тому особливості його застосування можуть встановлюватися галузевим законодавством.
78. У трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, визначено у статті 237-1 КЗпП України, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
79. Верховний Суд України у постанові від 25.04.2012 справа № 6-23цс12 сформулював основні підходи до відшкодування моральної шкоди у разі порушення прав працівника. Так, Верховний Суд України указав, що норма статті 237-1 КЗпП України містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.
80. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
81. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України).
82. Норми КЗпП України не містять будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, 
83. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.
84. Отже компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.
85. Адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним.
86. Водночас суди попередніх інстанцій не надали жодної оцінки доводам позивачки щодо тих наслідків порушення її законних прав, якими вона обґрунтовує свої моральні страждання, втрату нормальних життєвих зв`язків та необхідність докладення додаткових зусиль для організації свого життя. Зокрема, позивачка посилалася на тривалість та складність процедури відновлення її порушеного права внаслідок її двічі поспіль незаконного звільнення з одних і тих самих підстав у 2020 та у 2021 роках, а також необхідності поновлення її порушених прав шляхом звернення до суду у справах № 200/4456/20-а, № 200/10909/20-а, 200/1636/21-а, від 200/11700/20-а, від 200/10844/20-а, у той час, як єдиними джерелом доходу позивачки, яка має на утриманні неповнолітню дитину, є робота в органах прокуратури.
87. У цьому аспекті, колегія суддів звертає увагу на висновки Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 235/3191/19, де Суд констатував, що моральна шкода вважається заподіяною, якщо особа і заподіювач такої шкоди перебувають у трудових правовідносинах або на них поширюється дія трудового законодавства; вона виникла внаслідок порушення трудових прав із боку роботодавця; працівник зазнає моральних втрат у вигляді моральних страждань, тобто негативних змін, що відбуваються в його свідомості внаслідок усвідомлення факту порушення його трудових прав, і ці негативні зміни призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків, а також вимагають від працівника додаткових зусиль для організації свого життя.
88. Враховуючи вказане, Верховний Суд уважає, що суди попередніх інстанцій дійшли передчасних висновків про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення компенсації моральної шкоди в порядку статті 237-1 КЗпП України внаслідок повторного незаконного звільнення позивачки.
89. У постанові від 13.01.2021 у справі № 495/2876/18 Верховним Судом наведено критерії визначення розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди згідно яких такий розмір суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
90. Водночас, обсяг повноважень суду касаційної інстанції, визначений статтею 341 КАС України, не дозволяє Суду встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 
91. Відповідно до частини першої статті 353 КАС України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
92. Таким чином, судові рішення у частині вирішення позовної вимоги про стягнення моральної шкоди необхідно скасувати та передати справу в цій частині на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
93. Під час нового розгляду справи суду необхідно, з урахуванням висновків, викладених у цій постанові, надати оцінку доводам позивачки щодо впливу незаконного її звільнення на професійне та приватне життя, тривалого стану невизначеності у якому позивачка перебуває через незаконне звільнення, надавши оцінку причинно-наслідкового зв`язку між двічі поспіль незаконним звільненням позивачки і її стражданнями та приниженням у зв`язку з такими діями відповідача, та виходячи із засад розумності та справедливості, визначити розмір відшкодування моральної шкоди у розумінні статті 237-1 КЗпП України.
94. В неоскаржуваній частині, що не перевіряється Верховним Судом у межах цих касаційних проваджень, рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідно до правил статті 350 КАС України підлягають залишенню без змін.
95. З огляду на результат касаційного розгляду, витрати понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції не розподіляються.
Керуючись статтями 3, 341, 349, 350, 351, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд,

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційні скарги ОСОБА_1 та Донецької обласної прокуратури задовольнити частково.
2. Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 січня 2022 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 24 квітня 2023 року у справі № 200/12242/21 в частині задоволення позовної вимоги про стягнення на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині.
3. Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 січня 2022 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 24 квітня 2023 року у справі № 200/12242/21 в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди скасувати, а справу у цій частині направити на новий судовий розгляд до Донецького окружного адміністративного суду.
4. В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 січня 2022 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 24 квітня 2023 року у справі № 200/12242/21 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді | Л.О. Єресько  В.М. Соколов   М.В. Білак