КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження                                                                Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/11115/2023

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И

  м. Київ                                                                                               Справа № 760/10329/15-ц

09 листопада 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів  Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Ратнікової В.М.
суддів                       - Борисової О.В.    
                                 - Левенця Б.Б.
при секретарі            - Смолко А.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 02 грудня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Усатової І.А., у цивільній справі за позовом  ОСОБА_2 до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за договором позики,-
 
в с т а н о в и в:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за договором позики.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 13 березня 2012 року між ним та відповідачем ОСОБА_1   було укладено договір позики, за умовами якого він передав ОСОБА_1   на зворотній основі грошові кошти (на умовах позики) у розмірі 80 000,00 грн, а остання зобов`язалась повернути грошові кошти в повному обсязі до 31 травня 2012 року. На підтвердження факту отримання грошей ОСОБА_1   було видано позивачеві власноруч написану розписку.
Зазначав, що у встановлений строк відповідачОСОБА_1  свої зобов`язання не виконала, грошові кошти не повернула.
Посилаючись на неналежне виконання позичальником  ОСОБА_1   своїх зобов`язань за договором позики, внаслідок чого утворилась заборгованість, позивач ОСОБА_2 , з урахуванням збільшених позовних вимог, просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1  на його користь суму боргу за договором позики у розмірі 80 000,00 грн, проценти від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України за період з 13 березня 2012 року по 15 лютого 2016 року у розмірі 58 470,08 грн, а також три проценти річних від простроченої суми за період з 31 травня 2012 року по 15 лютого 2016 року у розмірі 11 400,00 грн, інфляційне збільшення суми боргу за період з 31 травня 2012 року по 15 лютого 2016 року у розмірі 64 192,00 грн.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 02 грудня 2022 рокупозов ОСОБА_2 до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за договором позики задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 80 000,00 грн боргу, три відсотки річних у розмірі 9600,00 грн, 65 992,00 грн суми встановленого індексу інфляції, 58 470,08 грн процентів та 2466,15 грн судового збору.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1   подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 02 грудня 2022 року та ухвалити нове судове судове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 .
В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалено при неповно з`ясованих обставинах, які мають значення для правильного вирішення судового спору, з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховані всі факти, що входять до предмета доказування у даній справі, а саме: те, що позивач на підтвердження позовних вимог надав копію розписки. Оригінал розписки в матеріалах справи відсутній. При цьому, в копії розписки наявна цифра, яка написана не аналогічно іншим цифрам і є підстави вважати, що вона дописана позивачем.
Посилаючись на постанову Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №707/2606/16-ц, відповідач зазначає, що наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане, проте у справі, яка переглядається, оригінал розписки відсутній.
Просила врахувати, що її представник Руслана Орел була позбавлена судом можливості заявити всі ці недоліки і клопотання про дослідження оригіналів письмових доказів в суді першої інстанції, однак, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.
Крім того, вирішуючи позов ОСОБА_2 в частині вимог про стягнення відсотків за користування позикою, та погоджуючись із розрахунком позивача в цій частині вимог, суд першої інстанції не врахував правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Вказане свідчитьпро те, що позикодавець не вправі нараховувати проценти за користування позикою після закінчення строку повернення позики, а саме: після 31 травня 2012 року. Права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Таким чином, за наведеним відповідачем розрахунком, розмір відсотків за період з 13 березня 2012 року по 31 травня 2012 року (77 днів*16,40 грн) складає 1262,80 грн.
В частині порушення судом першої інстанції норм процесуального права відповідач зазначає, що суд першої інстанції, задовольнивши клопотання відповідача про витребування від Київської міської клінічної лікарні №17, відділення Політравма, медичної документації, не дослідив оригінали цієї медичної документації. Необхідність та важливість отримання від Київської клінічної лікарні № 17, відділення Політравма,  вказаної медичної документації полягає в тому, що тривалий час після нещасного випадку, в тому числі й на дату складання розписки, відповідач ОСОБА_1 не усвідомлювала своїх дій.
Вважає, що судом першої інстанції допущено порушення права відповідача на захист, з огляду на те, що 22 листопада 2022 року ОСОБА_1 було призначено адвоката Руслану Орел для представництва інтересів у справі №760/10329/15-ц. 29 листопада 2022 року адвокатом Орел Р.В. було здійснено часткове ознайомлення з матеріалами цивільної справи. Враховуючи, що адвокат не мала можливості ознайомитися з усіма матеріалами справи, 02 грудня 2022 року вона відправила на електронну пошту суду друге клопотання про відкладення розгляду справи та надання можливості ознайомитися з матеріалами цивільної справи. Проте, таке клопотання не було задоволено і право ОСОБА_1 не було реалізовано, що є порушенням Конституції України, норми якої є нормами прямої дії.
До апеляційної скарги відповідач включила заперечення на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 20 липня 2015 року про відкриття провадження у справі №760/10329/15-ц та призначення справи до судового розгляду, обґрунтовуючи доводи тим, що позовна заява не була подана позивачем з додержанням вимог ст.ст.118-120 ЦПК України, оскільки до її матеріалів подана роздруківка квитанції про судовий збір у розмірі 1914,94 грн. Доказів сплати даної суми квитанція не містить, також щодо зарахування судового збору у розмірі 1914,94 грн до державного бюджету матеріали цивільної справи відомостей не містять.
У письмових поясненнях на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Зазначає, що відповідч вживає всіляких законних і не зовсім процесуальних заходів з метою затягування судового розгляду справи шляхом зловживання процесуальними правами.Підтвердженням цього є той факт, що дана справа слухається вже понад 11 років в національних судах. Неодноразово судові засідання зривались у зв`язку із неявкою або відповідача, або ж її представників, або ж із неодноразовими клопотаннями останніх про необхідність ознайомитись із справою, в чому суд їх не обмежував і не перешкоджав. Наявність у відповідача 5-х представників (професійних адвокатів, які діяли як за договорами, так і на безоплатній основі) упродовж всього судового розгляду, а також заявлення кожним із них клопотань в різні періоди судового розгляду про ознайомлення із справою - призвели до зловживання таким правом, затягування судового розгляду.
 Щодо медичної документації, яку на думку відповідача, суд зобов`язаний був витребувати, позивач зазначає, що судова практика в цивільному процесі станом на 2012 рік вже достатньо була сформована, за якою докази, у разі неможливості подачі їх будь-якою із сторін, витребовувались судом. Вважає, що відповідачка мала можливість отримати власну історію хвороби  у  Київській мціській клінічній лікарні № 17 і надати її до суду.
Щодо доводів скарги відповідача в частині недослідження судом обставин наявності психіатричних вад у відповідача після отриманих травм від падіння, які не давали можливості їй оцінити зміст боргової розписки, а також заперечення факту отримання відповідачем грошових коштів, позивач вказує, що суд першої інстанції із цього приводу зупиняв провадження у справі у зв`язку із подачею відповідачем двох позовів до Подільського районного суду м. Києва про визнання правочину (договору позики) недійсним із мотивів начебто неотримання грошових коштів та нерозуміння обставин правочину, викликаного психологічним (психіатричним) станом відповідачки ОСОБА_1 , а також із вимогою стягнення у зв`язку із цим моральної шкоди. За результатами розгляду вказаних позовів Подільським районним судом м. Києва 11 квітня 2019 року у справі № 758/3513/16-ц та 06 грудня 2021 року у справі 758/3109/21 прийняті рішення, якими спростовано твердження ОСОБА_1 і встановлено, що остання реально отримувала грошові кошти по борговій розписці і повністю усвідомлювала обставини і наслідки укладення такої.
В частині доводів скарги щодо недотримання позивачем вимог ст. ч. 5 ст. 119 ЦПК України про сплату судового збору, позивач зазначає, що вказаними вимогами передбачено подання документу, що підтверджує сплату судового збору. Ним, як позивачем, вказана вимога виконана у повному обсязі. Первинна позовна заява судом 29травня 2015 року залишалась без руху з причин недоплати позивачем судового збору за забезпечення позову в розмірі 121,8 грн, що було усунуто ним 31 серпня 2015 року.
Щодо твердження відповідача про відсутності у справі оригіналу боргової розписки, позивач, посилаючись на положення ст. 64 ЦПК України (в редакції 2012 року), якими визначено про те, що якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Поскільки таких клопотань від відповідача не було, відповідач жодного разу не висловлював сумнівів щодо існування оригіналу доказу, тому суд і не вимагав подання оригіналу розписки.
Просив суд врахувати, що він володіє оригіналом боргової розписки і може подати таку без вагань.
Щодо розрахунку процентів, то  позивач вважає, що у відповідності до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України і такі проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Способи визначення плати за користування позикою у твердій сумі та у процентному відношенні є еквівалентними, про що йдеться в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 149/1499/18 від 25 травня 2021 року.
У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 та її представник Орел Руслана Володимирівна підтримали доводи апеляційної скарги та просили їх задовольнити.
Позивач ОСОБА_2  просив залишити без змін рішення суду першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що відповідно до розписки від 13 березня 2012 року ОСОБА_1  отримала у борг від ОСОБА_2 80 000,00 грн та зобов`язувалась повернути зазначену суму до 31 травня 2012 року,  що підтверджено копією даної розписки, яка міститься в матеріалах справи (а.с. 7).
Зважаючи на те, що строк виконання зобов`язання за договором позики настав, позивач 27 травня 2015 року звернувся до суду з вимогою до позичальника про стягнення боргу, яку обґрунтовував відмовою зі сторони відповідача (позичальника) в добровільному порядку виконати свої зобов`язання.
У поданих запереченнях проти позову відповідач ОСОБА_1 визнала факт складання розписки, проте заперечувала щодо обставин укладання з  ОСОБА_2 договору позики та отримання від нього грошових коштів. Свою позицію обгрунтовувала тим, що після нещасного випадку, який стався з нею, вона тривалий час, у тому числі й станом на дату складання розписки, не усвідомлювала значення власних дій (а.с. 68).
Під час судового розгляду справи за клопотанням відповідача ОСОБА_1 було зупинено провадження у справі про стягнення заборгованості за договором позики до вирішення Подільським районним судом міста Києва позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики від 13 березня 2012 року, укладеного між нею та ОСОБА_2 , посилаючись на те, що вказаний правочин не відповідає вимогам статті 203 ЦК України, та враховуючи положення статті 234 ЦК України, просила її позов задовольнити в повному обсязі(а.с. 94, 95-97, 99).
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 11 квітня 2019 року (справа № 758/3513/16-ц), залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 27 листопада 2019 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі (а.с. 106-109).
За результатом розгляду касаційної скарги  ОСОБА_1  Верховний Суд постановою від 13 листопада 2020 року залишив судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
У березні 2021 року   ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати недійсним договір позики від 13 березня 2012 року, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що коштів від ОСОБА_2 фактично не отримувала, станом на 13 березня 2012 року не усвідомлювала своїх дій та частково не могла керувати ними. Посилаючись на ч.1, ч. 3 ст. 225 Цивільного кодексу України, просила суд визнати договір позики від 13 березня 2012 року недійсним та стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 200 000 гривень (а.с. 134-135, 136-138).
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 06 грудня 2021 року (справа №758/3109/21) позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійним та відшкодування моральної шкоди - залишено без задоволення.
У справі, яка переглядається, судом першої інстанції розгляд справи призначено у відкритому судовому засіданні, з викликом сторін. Відповідач ОСОБА_1 протягом розгляду справи приймала участь безпосередньо, а також за участю представників - адвокатів Хатнюк О.О., Шемигон О.С., Шеремет О.О., Орел Р.В. (а.с. 44, 45, 46, 51, 61, 80-81, 98, 152, 155, 156, 157, 168, 169).
Задовольняючи позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики від 13 березня 2012 року, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що позивачем доведено належними та допустими доказами факт укладення між сторонами договору позики та отримання коштів відповідачем. Оскільки грошові кошти за договором позики відповідачем не повернуті, що свідчить про невиконання нею своїх зобов`язань перед позивачем, тому наявні правові підстави для стягнення з ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_2 основного боргу у розмірі 80 000,00 грн.
Установивши, що згідно з умовами договору позики розмір процентів не встановлено, суд першої інстанції, керуючись положеннями частини 1 статті 1048 ЦК України, дійшов висновку про стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 проценти від суми позики на рівні облікової ставки НБУ, погодившись із розрахунком позивача в цій частині складової вимоги заборгованості за період з 13 березня 2012 року по 15 лютого 2016 року у розмірі 58 470,08 грн.
Посилаючись на те, що на правовідносини, які виникли між учасниками справи, поширюється дія частини 2 статті 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 суми боргу з урахуванням індексу інфляції - 65 992,00 грн, 3 % річних за весь час прострочення у розмірі 9 600,00 грн.
З таким висновком  суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду у повній мірі погодитися не може, виходячи з наступного.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Фактичні обставини справи,встановлені судом на підставі наданих сторонами та досліджених доказів, свідчать про те, що спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за договором позики, укладеного з однією сторони ОСОБА_2   - позикодавець, і з іншої сторони - ОСОБА_1 - позичальник.
На підтвердження факту укладення договору позики та його умов позивачем надана розписка від 13 березня 2012 року, в якій посвідчується, що ОСОБА_1 13 березня 2012 року отримала від ОСОБА_2 80 000,00 грн та зобов`язується повернути позикодавцю зазначену суму до 31 травня 2012 року.
У борговому документі зазначено, що розписка написана власноруч ОСОБА_1 добровільно, без психічного, фізичного чи будь-якого іншого примусу (а.с. 7).
Зважаючи на те, що строк виконання зобов`язання за договором позики настав, позивач 27 травня 2015 року звернувся до суду з вимогою до позичальника про стягнення боргу, яку обґрунтовував відмовою зі сторони відповідача (позичальника) в добровільному порядку виконати свої зобов`язання.
Відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України, статті 3 ЦПК України ( в редакції, чинній на момент пред`явлення позову) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання у спосіб, передбачений законом або договором, за умови належності особі, яка звертається до суду, прав, свобод або інтересів, про захист яких йдеться. 
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. 
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Зазначений правовий висновок неодноразово підтверджено Верховним Судом України, зокрема у постановах від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16.
Як встановлено колегією суддів апеляційного суду і такі висновки узгоджуються із наданою судом першої інстанції  оцінкою змісту розписки,  представлена позивачем в обґрунтування позовних вимог розписка від 13 березня 2012 року підтверджує існування між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 зобов`язання, яке виникло із договору позики.
Із наданих сторонами та досліджених судом доказів вбачається, що позичальник  ОСОБА_1 до настання строку виконання зобов?язання (31 травня2012 року) не оспорювала договір позики.
Під час судового розгляду справи в суді першої інстанції відповідач (позичальник) ОСОБА_1 визнала факт складання розписки від 13 березня 2012 року, проте заперечувала щодо обставин отримання від ОСОБА_2 грошових коштів (а.с. 68).
Як передбачено частиною 1 статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Матеріалами справи підтверджується, що на час розгляду судом першої інстанції справи про стягнення заборгованості за договором позики, відповідач ОСОБА_1  у березні 2016 року звернулась до суду з окремим позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики від 13 березня 2012 року, укладеного між нею та ОСОБА_2 , обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 13 березня 2012 року між нею та відповідачем було укладено договір позики, за умовами якого вона отримала у ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 80 000 грн. Позивач стверджувала, що не отримувала грошові кошти від відповідача, а розписка була складена нею на вимогу відповідача, який був її адвокатом та якому вона довіряла. Посилаючись на те, що вказаний правочин не відповідає вимогам статті 203 ЦК України, та враховуючи положення статті 234 ЦК України, просила її позов задовольнити в повному обсязі(а.с. 94, 95-97).
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 11 квітня 2019 року (справа № 758/3513/16-ц), залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 27 листопада 2019 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі (а.с. 106-109).
За результатом розгляду касаційної скарги  ОСОБА_1  Верховний Суд постановою від 13 листопада 2020 року залишив судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
У вказаній цивільній справі № 758/3513/16-ц судом встановлено, що розписка від 13 березня 2012 року є належним доказом того, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 80 000,00 грн та взяла на себе зобов`язання повернути їх у строк до 31 травня 2012 року. Позивачем не було надано належних та допустимих доказів того, що вона не отримувала грошові кошти від відповідача.
У березні 2021 року ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати недійсним договір позики від 13 березня 2012 року, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 13 березня 2012 року між нею та відповідачем було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 отримала у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 80 000 грн. Позивач стверджувала, що коштів від ОСОБА_2 фактично не отримувала, станом на 13 березня 2012 року не усвідомлювала своїх дій та частково не могла керувати ними. Посилаючись на ч.1, ч. 3 ст. 225 Цивільного кодексу України, просила суд визнати договір позики від 13 березня 2012 року недійсним та стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 200 000 гривень (а.с. 134-135, 136-138).
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 06 грудня 2021 року (справа №758/3109/21) позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійним та відшкодування моральної шкоди - залишено без задоволення.
Обставини, встановлені судовим рішенням у справі №758/3109/21, що набрало законної сили, вказують на те, що позивачем  ОСОБА_1 не доведено, що при укладенні договору позики від 13 березня 2012 року не було додержано будь-яку з умов, визначену ч. 1-3, ч.5 ст. 203 ЦК України. ОСОБА_1  не перебувала та не перебуває на обліку у лікаря психіатра. Також позивачем не надано жодного документа, з якого можна було б зробити висновок про неналежний стан її психічного здоров`я або про її перебування на обліку у лікаря психіатра.
Відповідно до частини другої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.
Отже, преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.
Перевіряючи,  наведені в апеляційній скарзі, доводи відповідача про те, що позивач на підтвердження позовних вимог надав копію розписки, тоді як оригінал розписки в матеріалах справи відсутній, колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.
Відповідно до частини другої, шостої статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем ОСОБА_2 при пред`явленні позову на підтвердження позовних вимог надана копія розписка від 13 березня 2012 року. Оригінал вказаного письмового доказу протягом розгляду справи позивачем не надавався та судом першої інстанції не витребовувався і не оглядався.
Положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема: керує ходом судового процесу; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Згідно з частинами першою-другою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.  
З урахуванням зазначених вимоги закону, доводів апеляційної скарги відповідача, яка поставила під сумнів відповідність поданої копії розписки від 13 березня 2012 року оригіналу, колегією суддів апеляційного суду на стадії перегляду справи в суді апеляційної інстанції витребувано у позивача ОСОБА_2 та оглянуто в судовому засіданні 12 жовтня 2023 року оригінал розписки від 13 березня 2012 року. З оригіналом вказаного письмового доказу також ознайомились відповідач ОСОБА_1 та її представник Орел Руслан а Володимир івна (а.с. 232-233).
Викладені обставини у своїй сукупності дозволяють колегії суддів апеляційного суду зробити висновок про те, що на підтвердження умов договору позики, факту отримання грошових коштів та зобов`язання їх повернути, відповідач у справі  ОСОБА_1 склала розписку від 13 березня 2012 року, оригінал якої знаходиться у позивача та безпосередньо досліджений судом під час розгляду справи.
Наявність таких правовідносин сторін підтверджує факт укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договору позики від 13 березня 2012 року та реальність цього договору, оскільки в силу статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину. Відповідач ОСОБА_1 таку презумпцію не спростувала, належних та допустимих доказів безгрошовості позики, які відповідно до положень статей 218, 1051 ЦК України можуть підтвердити ці обставини, відповідачем ОСОБА_1  під час судового розгляду справи не надано.
Відповідно до положень статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок - частина 3 статті 1049 ЦК України.
Доказів виконання відповідачем  ОСОБА_1  своїх зобов`язань за договором позики від 13 березня 2012 року матеріали справи не містять та відповідачем таких доказів під час судового розгляду справи не надано.
При цьому, оригінал розписки від 13 березня 2012 року, що знаходиться у позивача, з урахуванням змісту договору позики та положень статті 545 ЦК України вказує на те, що зобов`язання з повернення позики позичальником (відповідачем у справі) не виконано.
Правові наслідки порушення грошового зобов`язання боржником визначені статтями 1050, 625 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника та зобов`язують його сплати суму боргу кредитору.
Обставини щодо невиконання відповідачем обов`язку з повернення позики підтверджується зібраними та дослідженими судом першої інстанції доказами та свідчать про порушення прав позивача.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 основного боргу у розмірі 80 000,00 грн.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги відповідача в частині вирішення судом першої інстанції вимог позивача про стягнення процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України за період з 13 березня 2012 року по 15 лютого 2016 року у розмірі 58 470,08 грн, колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.
Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України.
Так, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо  безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.
Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.
Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін.
Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.   
Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
У справі, яка переглядається, з огляду на те, що договір позики не є безоплатним у розумінні норм частини другої статті 1048 ЦК України та що розмір процентів від суми позики ним не встановлений, суд першої інстанції, застосувавши до спірних правовідносин положення статті 1048 ЦК України, дійшов обгрунтованого висновку про те, що позикодавець має права на одержання від позичальника процентів від суми позикина рівні облікової ставки Національного банку України.
Разом з тим, задовольняючи вимогу позивача про стягнення процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України у повному обсязі за період з 13 березня 2012 року по 15 лютого 2016 року, суд першої інстанції не врахував, що припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). 
Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Вказаний висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження  № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження №  4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18.
Правовий аналіз змісту правовідносин, що випливають із права позикодавця на проценти за час дії договору кредиту (позики), вказує на те, що вимоги кредитора щодо стягнення процентів за період, що виходить за межі строку кредитування(строку правомірного користування позикою), не узгоджуються з нормами матеріального права, а відтак не дають підстав для висновку про порушене право кредитора.
Зважаючи на зазначене,позивач на підставі частини першої статті 1048 ЦК України не мав права додатково нарахувати проценти за користування позикою у розмірі однієї облікової ставки Національного банку України за період після настання терміну повернення позики (31 травня 2012року), тобто, за період прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем.
Вирішуючи спір в цій частині складової вимоги заборгованості, суд першої інстанції на зазначені положення закону уваги не звернув та, задовольняючи вимогу позивача  про стягнення процентів за користування грошовими коштами у повному обсязі,безпідставно не врахував правові позиції Великої Палати Верховного Суду у подібних справах.  
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з доводами апеляційної скарги відповідача щодо необхідності застосування до спірних правовідносин відповідної судової практики Великої Палати Верховного Суду, яка є релевантною до цієї справи і незмінною.
Таким чином, вимога позивача в частині стягнення з відповідача   ОСОБА_1 заборгованості з нарахованих та несплачених процентів від суми позики за період з 01 червня 2012 року по 15 лютого 2016 року, що виходить за межі строку надання позики, який настав 31 травня 2012року, є безпідставною та задоволенню не підлягає.
Визначаючи розмір заборгованості в частині процентів за користування позикою у межах погодженого сторонами договору строку надання позики, колегія суддів апеляційного суду, з урахуванням методики розрахунку процентів, виходячи з розміру однієї облікової ставки Національного банку України, яка у період з 13 березня 2012 року по 22 березня 2012 року ( 10 днів) дорівнювала 7,75%,  з 23 березня 2012 року по 31 травня 2012 року (70 днів) - 7,50%, встановила, що у межах погодженого сторонами договору строку надання позики за період з 13 березня 2012 року по 31 травня 2012 року борг за складовою заборгованості зі сплати процентів за користування позикою складає розмір 1 316,94 грн (80 000,00 грн х (7,75:366) х 10 днів:100 + (80 000,00 грн х (7,50:366) х 70 днів:100), та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Перевіряючи висновок суду першої інстанції в частині складової вимоги заборгованості - інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.
За змістом статті 625 ЦК України нараховані на суму боргу інфляційні втрати та            3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності (спеціальним видом цивільно-правової відповідальності) боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Отже, законодавець визначає обов`язок боржника на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахування рівня інфляції за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних за увесь час прострочення, тобто з моменту порушення грошового зобов`язання до момент його усунення.
Суд першої інстанції, посилаючись на те, що на правовідносини, що виникли між учасниками справи, поширюється дія частини 2 статті 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання, дійшов правильного висновку про обгрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з відповідача суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.
Разом з тим, погодившись із розрахунком позивача щодо обчислень інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми, суд першої інстанції не звернув уваги на  загальні вимоги процесуального права, якими визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовних вимог, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, наявності доказів, що їх підтверджують).
Отже, визначаючи розмір заборгованості за грошовим зобов?язанням, суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити у сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами.
В свою чергу, суд першої інстанції наведеного вище не врахував та, поклавши в основу висновку про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми обчислення, проведені позивачем, не надав належної правової оцінки розрахунку заборгованості в цій частині складової вимоги заборгованості, тим самим не встановив дійсний обсяг відповідальності відповідача.
Дослідивши розрахунок заборгованості позивача в частині складової вимоги заборгованості - інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми, колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.
Як вже зазначалося вище, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.
Згідно із положеннями статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.
Відповідно до статті 3 цього Закону індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.
Отже, зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен місяць щодо якого обчислюється відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у наступному місяці. 
На відміну від інфляційних збитків, розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 3 % / 365 (366) (кількість днів у році) х кількість днів прострочення.
За пред`явленими вимогами позивач просив стягнути три проценти річних від простроченої суми за період з 31 травня 2012 року по 15 лютого 2016 року включно у розмірі 11 400,00 грн, інфляційне збільшення суми боргу за період з 31 травня 2012 року по 15 лютого 2016 року включно у розмірі 64 192,00 грн.
Як встановлено судом на підставі розписки відповідача від 13 березня 2012 року, що строк виконання зобов`язання з повернення позики настав 31 травня 2012 року. Грошове зобов`язання з повернення позики у розмірі 80 000,00 грн відповідач ОСОБА_1 не виконала, тому прострочення відповідача розпочалося не у цей день, 31 травня 2012 року, а з наступного, тобто, з 01 червня 2012 року. Саме з цього дня слід розраховувати інфляційні втрати та три проценти річнихвід простроченої суми80 000,00 грн відповідно до частини другою статті 625 ЦК України.
За проведеними обчисленнями, з урахуванням методики розрахунку інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другою статті 625 ЦК України, колегією суддів апеляційного суду встановлено, що за період прострочення грошового зобов?язання з 01 червня 2012 року по 15 лютого 2016 року, що дорювнює 1355 днів, розмір інфляційних втрат становить 64 298,23 грн, 3% річних - 8 904,92 грн.
За наведених вище обставин, позовні вимоги ОСОБА_2 у частині стягнення з відповідача ОСОБА_1 інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми підлягають частковому задоволенню. З відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 підлягають стягненню 3 % річних від простроченої суми у розмірі 8 904,92 грн, а також інфляційне збільшення, яке в межах заявлених позивачем вимог відповідно частина 1 статті 13 ЦПК України, слід стягнути у розмірі 64 192,00 грн.
Аргумент апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції не дослідив оригінали медичної документації з Київської клінічної лікарні № 17, відділення Політравма, необхідність та важливість отримання яких, на думку відповідача, полягала в тому, що тривалий час після нещасного випадку, в тому числі й на дату складання розписки, відповідач ОСОБА_1 не усвідомлювала своїх дій, не дає підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування судового рішення, оскільки вимога ОСОБА_1 про визнання правочину позики від 13 березня 2012 рокунедійним на підставі частин 1, 3 статті 225 ЦК України (правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними) була заявлена в іншій цивільній справі №758/3109/21, а результат оцінки обставинам, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, знайшли своє відображення у судовому рішенні Подільського районного суду міста Києва від 06 грудня 2021 року, що набрало законної сили, про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .
При перевірці доводів апеляційної скарги  відповідача про те, що судом першої інстанції допущено порушення права відповідача на захист, колегією суддів апеляційного суду встановлено, що судом першої інстанції розгляд справи було призначено у відкритому судовому засіданні, з викликом сторін. Відповідач ОСОБА_1 протягом розгляду справи брала участь у судових засіданнях безпосередньо, а також за участю представників - адвокатів: Хатнюк О.О., Шемигон О.С., Шеремет О.О., Орел Р.В., надавала усні та письмові пояснення (заперечення проти позову), клопотання про зупинення провадження у справі, знайомилась з матеріалами справи, отримувала копії процесуальних документів, а відтак, права відповідача  ОСОБА_1  у повному обсязі реалізовані в суді першої інстанції(а.с. 44, 45, 46, 51, 61, 68, 80-81, 93, 98, 102, 103, 115, 121, 127-128, 132-133, 146-147, 152, 155, 156, 157, 168, 169, 172).
Твередження відповідача про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, що був призначений  судом на 02 грудня 2022 року, не знайшли свого підтвердження.
За приписами частини 3 статті 213 ЦПК України у судовому засіданні можуть бути оголошені перерви, тривалість яких визначається відповідно до обставин розгляду справи, що їх викликали.
Наслідки неявки в судове засідання учасника справи передбачені статею 223 ЦПК України.
Згідно з частиною 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Частиною 3 статті 223 ЦПК України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.
З матеріалів справи вбачається, що про явку в судове засідання на 02 грудня 2022 року відповідач ОСОБА_1 була повідомлена під розписку безпосередньо в суді (а.с.176). 
Згідно з дорученням Правобережного київського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги на підставі наказу Центру від 22 листопада 2022 року № 04-0007855 НБ для надання безоплатної вторинної правової допомоги (представництво інтересів в Солом`янському районному суді міста Києва у справі №760/10329/15-ц) ОСОБА_1 було призначено адвоката Орел Руслану Володимирівну, яка протягом 10 днів з дня призначення та до судового засідання, що призначене судом на 02 грудня 2022 року, мала достатньо часу для ознайомлення з матеріалами справи.
 Таким чином, вирішуючи клопотанняпредставника відповідача Орел Руслани Володимирівни від 02 грудня 2022 року про відкладення розгляду справи та надання матеріалів на ознайомлення, суд першої інстанції, керуючись положеннями статті 223 ЦПК України, врахувавши ту обставину, що у справі заслухані сторони у справі, які надали до суду також заяви по суті вимог, справа тривалий час перебуває в провадженні суду, правомірно вважав, що наведені представником відповідача Орел Русланою Володимирівною у заяві причини неявки в судове засідання 02 грудня 2022 року є неповажними та такими, що не перешкоджають закінченню розгляду справи у відсутності відповідача  ОСОБА_1  та її представника  Орел Руслани Володимирівни .
Включені відповідачем до апеляційної скарги заперечення на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 20 липня 2015 року про відкриття провадження та призначення справи до судового розгляду з тих підстав, що позовна заява не була подана позивачем з додержанням вимог ст.ст.118-120 ЦПК України, оскільки до її матеріалів подано роздруківку квитанції щодо сплати судового збору у розмірі 1914,94 грн, тоді як доказів сплати даної суми квитанція не містить, також в матеріалах справи відсутні відомості щодо зарахування судового збору у розмірі 1914,94 грн до державного бюджету, є безпідставними, з огляду на таке.
Порядок звернення до суду за судовим захистом урегульовано Цивільним процесуальним кодексом України (далі-ЦПК). Подання заяви до суду має відбуватись із дотриманням певних умов. Зокрема, частиною п`ятою статті 119 ЦПК ( у редакції 2004 року, чинній на час пред`явлення позову) передбачено, що до позовної заяви додається документ, що підтверджує сплату судового збору. 
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. 
Таким спеціальним законом є Закон України «Про судовий збір».
Відповідно до частини 1 статті 6, статті 9 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на час пред`явлення позову, - 27 травня 2015 року) судовий збір перераховується у безготівковій або готівковій формі виключно через установи банків чи відділення зв`язку; судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України; кошти судового збору спрямовуються на забезпечення здійснення судочинства та функціонування органів судової влади.
Отже, законодавством не встановлено спеціальних вимог до оформлення платіжних документів, на підставі яких перераховуються суми судового збору. Таке перерахування здійснюється за загальними правилами згідно з вимогами Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-III «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» і відповідних нормативно-правових актів Національного банку України.
Таким чином, квитанція установи банку про прийняття платежу готівкою додаються до позовної заяви (заяви, скарги) і має містити відомості про те, за яку саме позовну заяву (заяву, скаргу, дію) сплачується судовий збір та відмітку про підтвердження платежу. Відповідний документ подається до суду тільки в оригіналі.
З матеріалів справи вбачається, що при пред`явленні позову позивачем долучено до матеріалів позовної заяви оригінал квитанції від 27 травня 2015 року за призначенням платежу «судовий збір за позовну заяву ОСОБА_2 ,  Солом`янський районний суд міста Києва» (а.с. 2), де на звороті міститься відмітка установи банку про дату виконання доручення та відмітка про зарахування суми судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України, а відтак позивач дотримався процесуального порядку пред`явлення позову.
Перевіривши в межах доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи спір в частині складової вимоги заборгованості - процентів за користування позикою, інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, не дослідив усіх передбачених нормою права юридичних фактів, наявність яких впливає на остаточний результат справи, та без належної перевірки розрахунку заборгованості помилково в основу висновку щодо розміру заборгованості в цій частині вимог поклав обчислення, наведені позивачем, тим самим не встановив дійсний обсяг відповідальності відповідача.
Неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення справив частині складової вимоги заборгованості - процентів за користування позикою, інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а це, відповідно до статті 376 ЦПК України, є підставою для скасування судового рішення у відповідній частині вимог та прийняття нового судового рішення, які з установлених колегією суддів апеляційного суду обставин справи та наведених мотивів в редакції даної постанови підлягають частковому задоволенню.
Отже, в межах заявлених позивачем вимог підлягає задоволенню вимога про стягнення з відповідача ОСОБА_1  на користь позивача ОСОБА_2  процентів за користування позикою у межах погодженого сторонами договору строку надання позики за період з 13 березня 2012 року по 31 травня 2012 року у розмірі 1 316,94 грн, а також за період з 01 червня 2012 року по 15 лютого 2016 року - 3 % річних від простроченої суми у розмірі 8 904,92 грн, інфляційне збільшення у розмірі 64 192,00 грн.  
В частині складової вимоги заборгованості - основного боргу у розмірі 80 000,00 грн рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права,  доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції в цій частині вимог, а тому рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 02 грудня 2022 року в частині стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми боргу у розмірі 80 000,00 грн слід залишити без змін.
Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України  судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог - частина 2 статті 141 ЦПК України.
Колегією суддів апеляційного суду встановлено, що при розгляді даної справи позивачем понесені судові витрати зі сплаті судового збору за подання до суду позовної заяви у розмірі 1 914,94 грн, а також доплачено суму судового збору при збільшенні розміру позовних вимог - 551,21 грн, а всього 2 466,15 грн (а.с. 2, 75).  
Позовні вимоги  ОСОБА_2 задоволено частково (72,14%).
Згідно із долученої до матеріалів справи копії посвідчення відповідач ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України (а.с. 74).
На підставі пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.
Оскільки відповідач ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору, то в силу частини шостої статті 141 ЦПК України понесені позивачем ОСОБА_2 та документально підтвердженні судові витрати, що складються із судового збору за подання позовної заяви, у пропорційному розмірі до задоволених вимог, що складає розмір 1 799,08 грн, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
З огляду на те, що судовий збір при поданні апеляційної скарги з відповідача не справлявся, то судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Солом`янського  районного суду м. Києва від 02 грудня 2022 року в частині стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача  ОСОБА_2 трох відсотків річних у розмірі 9 600,00 грн.  65 992,00 грн. суми встановленого індексу інфляції, 58 470,08 грн. процентів та 2466,15 грн. судового збору скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення
Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 )  на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) відсотки за період дії договору позики з 13 березня 2012 року по 31 травня 2012 року в розмірі 1 312,00 грн., 3 % річних у розмірі 8 904,92 грн. та інфляційні втрати у розмірі 64 298,23 грн. 
У задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) відсотків за період з 01 червня 2012 року по 15 лютого 2016 року, відмовити.
Рішення Солом`янського  районного суду м. Києва від 02 грудня 2022 року в частині стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 80 000,00 грн. боргу за договором позики залишити без змін.
Компенсувати ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 )  за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 750,94 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених  п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 10 листопада 2023 року

 
Головуючий:                                     Судді: