ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
22 листопада 2023 року
м. Київ
справа № 755/18890/17          
провадження № 51 -3774км23
Верховний Суд колегією суддів Третьої  судової палати  Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                                                                              ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання                                     ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                           ОСОБА_5 , 
захисника                                                                           ОСОБА_6 ,
особи, щодо якої провадження закрито                    ОСОБА_7  
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора та представника потерпілого адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Київського апеляційного суду від 03 квітня 2023 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015100040009717,за  обвинуваченням
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Вороніж Шосткінського району Сумської області, жительки АДРЕСА_1 ,  зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної  інстанцій обставини
За вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 01 вересня 2021 року           ОСОБА_7 засуджено за ч. 4 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватою та засуджено за те, що вона 7 червня 2015 року о 04:00 год., перебуваючи на робочій зміні в квартирі АДРЕСА_3 , де працювала доглядальницею ОСОБА_9 , достовірно знаючи про місцезнаходження грошових коштів у вказаній квартирі в сумі 30 000 доларів США, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна у великих розмірах, відкрила незамкнені дверцята шафи, звідки із внутрішньої кишені піджаку таємно викрала грошові кошти 10 000 доларів США в банківській упаковці з послідовними номерами серії НОМЕР_1 та з інших двох банківських упаковок по одній купюрі номіналом 100 доларів США, а всього 10 200 доларів США, які згідно з офіційним курсом НБУ станом на 7 червня 2015 року становили 214 339,87 грн, що є великим розміром. У результаті своїх злочинних дій  ОСОБА_7 завдала матеріального збитку потерпілому ОСОБА_10 на загальну суму 214 339,87 грн.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 квітня 2023 вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 скасовано, а кримінальне провадження на підставі п. 3 ч.1 ст. 284 КПК України закрито, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 у суді і вичерпанням можливості їх отримання.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду у зв`язку                     з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Зазначає, що апеляційний суд належним чином не надав оцінки доказам у справі згідно з положеннями ст. 94 КПК України з точки зору належності та допустимості.
Не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції щодо визнання недопустимим доказом протоколу огляду місця події від 01.07.2015 з ілюстрованою таблицею та схемою до протоколу у зв`язку з невиконанням слідчим вимог ст. 105 КПК України щодо належного оформлення додатку до протоколу, а саме фототаблиці. Вказує, що, оскільки відповідно до вимог ч. 3 ст. 105 КПК України додаток до протоколу має засвідчувати особа, яка виготовила вказаний додаток, й зазначений підпис у вказаному додатку наявний, порушення вимог КПК України немає. 
Крім того, апеляційний суд зазначив, що ця слідча дія проведена в приміщенні квартири, що належала ОСОБА_9 тобто матері заявниці, без будь-якого дозволу, однак в порушення вимог ст. 87 КПК України, суд не вказав, яким чином, чиї саме права та свободи людини були при цьому порушені.  
Вважає безпідставним висновок апеляційного суду про визнання недопустимим доказом протоколу  огляду грошової купюри від 17.08.2015 та постанову слідчого про визнання та приєднання до провадження речових доказів від 17.08.2015 у зв`язку з тим, що слідчий ОСОБА_11 , який провів вказаний огляд, не входив до групи слідчих, оскільки апеляційний суд не мотивував належним чином з огляду на приписи ст. 87 КПК України, яким чином це порушення призвело до порушення конвенційних та /або конституційних прав і свобод людини.  
Зазначає, що апеляційний розгляд проведено з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, зокрема ст. 419 КПК України. Це полягає в тому, що в ухвалі апеляційного суду не зазначено вимоги закону, які були порушенні, й у чому конкретно полягають ці порушення та необґрунтованість вироку місцевого суду.
У касаційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_8 просить ухвалу апеляційного суду скасувати та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Вважає, що суд апеляційної інстанції безпідставно визнав недопустимим доказом протокол огляду місця події від 01.07.2015 з ілюстрованою таблицею та схемою до протоколу у зв`язку з невиконанням слідчим вимог ч. 3 ст. 105 КПК України щодо належного оформлення додатку до протоколу, а саме фототаблиці, оскільки ч. 3 ст. 105 КПК України не вимагає підписання додатку всіма особами, які брали участь у проведенні відповідної слідчої дії, а тільки тими, хто брав участь у виготовленні цього додатку. В даному випадку фототаблиця до протоколу огляду місця події підписана слідчим, що є достатнім й відповідає вимогам КПК України ( т. 2 а.п. 116).  
Не погоджується із висновком апеляційного суду, що огляд місця події був проведений з порушенням у зв`язку з тим, що не було дозволу власника квартири ОСОБА_9 , а також огляд був проведений за відсутності дозволу осіб, які там прописані, оскільки, застосовуючи аналогію норм щодо ініціативи виклику поліції до житла  дітьми немічної матері, де вчинено тяжкий злочин, такий виклик прирівнюється до добровільної згоди на проникнення до житла, що не суперечить положенням ст. 233 КПК України.  
Також вказує на безпідставність визнання недопустимими доказами протоколу огляду грошової купюри номіналом 100 доларів США від 17.08.2015 та постанови слідчого про визнання та приєднання до провадження речових доказів від 17.08.2015, оскільки апеляційний суд не мотивував своє рішення, зокрема не вказав, яким чином проведення цієї слідчої дії слідчим, який не входив до групи слідчих, призвело до порушення прав і свобод людини, гарантованих Конвенцією та Конституцією України.
Зазначає, що апеляційний суд дійшов необґрунтованого висновку про те, що обшук від 05.08.2015, під час якого були вилучені грошові кошти в сумі 500 доларів США, був проведений з порушеннями у зв`язку з відсутністю фототаблиці як додатку до протоколу обшуку, оскільки станом на час проведення вказаної слідчої дії положення ст. 104 КПК України не передбачали вимоги про те, що запис, здійснений за допомогою звуко- та відеозаписувальних технічних засобів під час проведення обшуку, є невід`ємним додатком до відповідного протоколу обшуку. 
Окрім того, апеляційний суд вказав на не відкриття в порядку ст. 290 КПК України стороні захисту додатку до вказаного протоколу обшуку, однак відповідно до ухвали слідчого судді від 14.08.2017 було встановлено строк до 23.09.2017 для ознайомлення з матеріалами провадження.
Вказує, що апеляційний суд не дотримався вимог ст. 23 КПК України про дослідження доказів безпосередньо, що призвело до постановлення незаконно судового рішення, оскільки у разі встановлення апеляційним судом обставин, зазначених у ст. 284 КПК України, рішення про скасування обвинувального вироку та закриття кримінального провадження, передбачене ст. 417 КПК України, має бути належним чином мотивоване, а такі висновки суду мають бути підтверджені доказами, безпосередньо дослідженими в суді апеляційної інстанції. Таке рішення має містити встановлені судом першої інстанції обставини, аналіз доказів, які суд першої інстанції поклав в основу обвинувального вироку, та відповідну власну оцінку, переоцінку таких доказів у випадку, якщо суд апеляційної інстанції дійде висновку, що суд першої інстанції помилково врахував той чи інший доказ як такий, що підтверджує вину особи, а також і висновки щодо належності та допустимості доказів, які, на думку апеляційного суду, не відповідають таким властивостям із зазначенням відповідних критеріїв. Дотримання принципу безпосередності дослідження доказів апеляційним судом у цьому випадку є обов`язковим. 
Також не погоджується з висновком апеляційного суду про наявність порушення права             ОСОБА_7 на захист, у зв`язку з тим, що в неї було відібрано зобов`язання з`являтися в правоохоронні органи по першій вимозі; не були відібрані відбитки пальців рук як у підозрюваної, при тому що підозра була пред`явлена лише 02.09.2015. Зокрема суд апеляційної інстанції не посилається на будь-які правові норми, які були порушені органом досудового розслідування чи місцевим судом в цьому контексті.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор вважає, що касаційні скарги є обґрунтованими, та просив їх задовольнити.
Захисник та ОСОБА_7 заперечували проти задоволення касаційних скарг.
Інші учасники судового провадження були повідомлені про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.
Мотиви Суду
Як передбачено положеннями ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.  
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Натомість зазначені обставини є предметом перевірки апеляційного суду.
Суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції, і це покладає 
на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але 
з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК України. У певних випадках дослідження доказів апеляційним судом може бути визнано додатковою гарантією забезпечення права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених 
у статтях 2, 7 КПК України, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Згідно з приписами ст. 419 цього Кодексу в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені мотиви, з яких цей суд виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. При скасуванні судового рішення в ухвалі має бути зазначено, які статті закону порушено та в чому саме полягають ці порушення або необґрунтованість вироку.
Однак суд апеляційної інстанції вказаних вимог кримінального процесуального закону 
не дотримався та розглянув кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 з істотним порушенням норм кримінального процесуального закону, що вбачається 
з наведеного далі.
Положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, 
яке ґрунтується на всебічному, повному неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки 
зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу.
Згідно з приписами ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо, що є важливою гарантією права на справедливий суд. Виходячи з принципу безпосередності дослідження доказів (п. 16 ч. 1 ст. 7, ст. 23 КПК України), апеляційний суд не вправі дати їм іншу оцінку, ніж та, яку дав суд першої інстанції, якщо ці докази не були досліджені під час апеляційного розгляду провадження.
Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити й перевірити як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами, здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними 
в ч. 1 ст. 94 КПК, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.
У разі встановлення апеляційним судом обставин, зазначених у ст. 284 КПК України, рішення про скасування обвинувального вироку та закриття кримінального провадження має бути належним чином мотивоване, а висновки суду про це мають бути підтверджені доказами, безпосередньо дослідженими в суді апеляційної інстанції. Дотримання принципу безпосередності дослідження доказів апеляційним судом у цьому випадку є обов`язковим. 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, на підставі показань обвинуваченої ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_12 ,             ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які безпосередньо були допитані під час розгляду справи судом першої інстанції. 
Також  місцевим судом було безпосередньо досліджено витяг з Єдиного реєстру досудового розслідування № 12015100040009717 від 3 липня 2015 року; протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 1 липня 2015 року; протокол огляду місця події від 1 липня 2015 року із ілюстрованою таблицею та схемою до протоколу; протокол обшуку у квартирі АДРЕСА_4 від 5 серпня 2015 року; протокол огляду предметів від 11 жовтня 2015 року із додатком (фототаблицею); постанову про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання від 11 жовтня 2016 року;  протокол обшуку у квартирі АДРЕСА_5 від 5 серпня 2015 року; протокол огляду предметів від 17 серпня 2015 року з фототаблицею; постанову про визнання і приєднання до провадження речових доказів від 17 серпня 2015 року; протокол обшуку від 22 червня 2017 року у квартирі АДРЕСА_4 ; постанови керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва про зміну групи прокурорів у кримінальному провадженні та постанови про призначення групи слідчих; ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 15 грудня 2016 року, якою ОСОБА_7 повернуто майно, вилучене під час обшуків.
Зазначену сукупність досліджених доказів суд першої інстанції визнав достатньою для доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй злочину.
Однак суд апеляційної інстанції, переглядаючи кримінальне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_7 та її захисника й ухвалюючи рішення, яке є протилежним за змістом рішенню місцевого суду, обмежився дослідженням значно меншої сукупності доказів порівняно з тією сукупністю, яку дослідив місцевий суд. 
Зокрема апеляційний суд дослідив протокол огляду місця події від 1 липня 2015 року з ілюстрованою таблицею та схемою до протоколу та визнав його недопустимим доказом у зв`язку з невиконанням слідчим вимог ст. 105 КПК України щодо належного оформлення додатку до протоколу, а саме фототаблиці, а також у зв`язку з тим, що ця слідча дія була проведена без будь-якого дозволу (т. 2 а.п. 110-118).
Також апеляційний суд дослідив протокол обшуку у квартирі АДРЕСА_5 від 5 серпня 2015 року та визнав його недопустимим доказом,оскільки відсутні фототаблиці як додаток до протоколу, який не був відкритий в порядку виконання вимог ст. 290 КПК України стороні захисту, а також особи, які були присутні під час обшуку, не зафіксовані в протоколі (т. 2 а.п. 171-175). 
Окрім того, апеляційним судом були досліджені протокол огляду грошової купюри від 17.08.2015 та постанова слідчого про визнання та приєднання до провадження речових доказів від 17.08.2015, які також були визнані недопустимими доказами у зв`язку з тим, що слідчий ОСОБА_11 , який провів огляд банкноти номіналом 100 доларів США, яку добровільна надала для огляду ОСОБА_16 , не входив до групи слідчих (т. 2 а.п. 176, 177). 
При цьому апеляційний суд, дослідивши протоколи обшуку у квартирі АДРЕСА_4 , від 5 серпня 2015 року та від 22 червня 2017 року, дійшов висновку, що дані вказаних протоколів не підтверджують наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження й підлягають доказуванню (т. 2 а.п. 147-151, 185-189).
Апеляційним судом також були дослідженні протоколи тимчасового доступу до речей і документів від 5 травня 2017 року та від 23 червня 2017 року (т. 2 а.п. 200, 210), постанови керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва про зміну групи прокурорів у кримінальному провадженні, постанови про призначення групи слідчих й ухвала слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 15 грудня 2016 року, якою ОСОБА_7 було повернуто майно, вилучене під час обшуків. 
При цьому апеляційним судом згідно з журналом судового засідання та технічним носієм, на якому зафіксоване судове засідання 30.01.2023, була безпосередньо допитана лише свідок  ОСОБА_12 ( т. 4 а.п. 103-111).
Незважаючи на це, апеляційний суд, у своєму рішенні надав іншу оцінку показанням потерпілого ОСОБА_17 , вказавши, що ці показання про викрадення грошових коштів обвинуваченою ґрунтуються на припущеннях, пов`язаних з тим, що ОСОБА_18 купила собі квартиру.
Також в суді апеляційної інстанції не були допитані свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , однак апеляційний суд дійшов висновку про те, що їх показання як кожного окремо, так і в сукупності, не доводять поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй діяння.
Таким чином, суд апеляційної інстанції, не дослідивши безпосередньо показання потерпілого, окремих свідків, надав їм іншу оцінку порівняно з місцевим судом.
Й далі, визнавши недопустимими доказами протоколи огляду місця події, обшуку,  огляду грошової купюри та постанову слідчого про визнання й приєднання до провадження речових доказів тавідкинувши їх, іншу сукупність доказів, що залишилася й раніше була досліджена безпосередньо місцевим судом, суд апеляційної інстанції визнав недостатньою для доведення винуватості особи у вчиненні інкримінованого злочину, хоча ці докази апеляційний суд безпосередньо не досліджував. 
Таким чином, апеляційний суд безпосередньо дослідив значно меншу сукупність доказів порівняно з сукупністю доказів, яку безпосередньо дослідив місцевий суд, однак при цьому визнав можливим зробити протилежний порівняно з місцевим судом висновок про те, що сукупність доказів не підтверджує винуватості особи й закрив провадження на підставі саме п. 3 ч.1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 у суді і вичерпанням можливості їх отримання. 
Колегія суддів вбачає необхідним вказати, що закриття кримінального провадження апеляційним судом саме на підставі п. 3 ч.1 ст. 284 КПК України зі скасуванням обвинувального вироку місцевого суду можливо виключно за умови, що апеляційний суд безпосередньо дослідив таку ж або більшу сукупність доказів порівняно з тією сукупністю доказів, яку дослідив місцевий суд. 
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи касаційної скарги представника потерпілого в частині порушення принципу безпосередності дослідження доказів судом апеляційної інстанції.
За таких обставин ухвала апеляційного суду не може вважатися законною й обґрунтованою, а допущені цим судом порушення вимог кримінального процесуального закону у силу положень ст. 412 КПК України є істотними.
При цьому колегія суддів не вбачає доцільним за наявності указаного вище істотного порушення апеляційним судом вимог КПК України надавати оцінку іншим доводам поданих касаційних скарг з метою уникнення будь-якого впливу на позицію апеляційного суду в ході нового апеляційного розгляду, під час якого потрібно усунути зазначені порушення іпостановити рішення, яке  відповідає вимогам закону.
Керуючись статтями 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційні скарги прокурора та представника потерпілого адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.
Ухвалу Київського апеляційного суду від 03 квітня 2023 року щодо  ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення,                               є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                                 ОСОБА_2                                    ОСОБА_3