УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 грудня 2023 року
м. Київ
справа № 159/3065/22
провадження № 51-7657ск23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 23 червня 2023 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 31 жовтня 2023 року 
у кримінальному провадженні № 12022030550000528 щодо 
ОСОБА_5 ,  
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  громадянина України, уродженця та жителя 
АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого 
ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 23 червня 2023 року, залишеним без змін ухвалою Волинського апеляційного суду від 31 жовтня 
2023 року, ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 121 КК
до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 3 місяці.
Вирішено питання щодо долі речових доказів у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 21 червня 
2022 року приблизно об 11:40, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння 
біля приміщення продуктового магазину « Козацькі забави », розташованого 
на вул. Відродження, 1 у м. Ковелі Волинської області, під час словесного конфлікту з ОСОБА_6 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин дістав зі своєї сумки складний ніж та, тримаючи його в правій руці, умисно завдав ним останньому 
не менше 3 ударів в грудну клітку, спричинивши потерпілому тяжкі та легкі тілесні ушкодження.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
Захисник ОСОБА_4 у касаційній скарзі, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить скасувати оскаржені судові рішення та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
В обґрунтування заявлених вимог стверджує, що призначене його підзахисному покарання є явно несправедливим через суворість, що залишилось поза увагою апеляційного суду, яким прийняте рішення в порушення вимог ст. 419 КПК належним чином не мотивував та достатньо не обґрунтував. Зазначає, що ОСОБА_5 є особою молодого віку, під час досудового розслідування та в суді першої інстанції вину у скоєному визнав в повному обсязі, детально та послідовно повідомив усі обставини кримінального правопорушення та активно сприяв його розкриттю, брав участь у всіх слідчих діях, щиро розкаявся у вчиненому, має постійне місце проживання та на утриманні неповнолітню дитину 2013 року народження, характеризується задовільно, будь-яких компрометуючих даних немає, до початку судового розгляду відшкодував потерпілому завдану моральну та матеріальну шкоду в повному обсязі, тяжких наслідків від вчиненого кримінального правопорушення не настало, стан здоров`я потерпілого задовільний, про що він сам заявив у суді. Вважає, що суд не врахував при призначенні покарання думку потерпілого, який  будь-яких претензій до його підзахисного не мав та просив його суворо не карати, оскільки вибачив обвинуваченого. Також, як зазначає захисник, судом не враховано пом`якшуючою покарання обставиною надання медичної або іншої допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення. З огляду на наведене вважає, що наявні усі підстави для призначення ОСОБА_5 мінімального покарання, передбаченого ч. 1 
ст. 121 КК, та застосування до нього положень ст. 75 цього Кодексу.
Мотиви суду
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, 
що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення 
у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі захисника не оспорюються.
Доводи захисника щодо невідповідності призначеного його підзахисному покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість та необхідність застосування до нього положень 
ст. 75 КК колегія суддів вважає необґрунтованими.
Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, 
а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, 
їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно 
до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і 
не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність                       в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції,                 а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, 
яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
За правилами ст. 75 КК, у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, 
що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.
Як убачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 , дотримуючись наведених вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, дані про особу винного, який відшкодував потерпілому витрати на лікування, на обліку в наркологічному диспансері та психлікарні не перебуває, не працює, має на утриманні неповнолітню дитину 
2013 р.н., в силу ст. 89 КК не судимий, не одружений, має постійне місце проживання, характеризується задовільно, а також взяв до уваги пом`якшуючі покарання обставини, якими визнав те, що ОСОБА_5 вину в пред`явленому йому обвинуваченні визнав, розкаявся, попросив вибачення у потерпілого, та обтяжуючу покарання обставину - вчинення кримінального правопорушення особою, 
що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.
Крім того, суд врахував висновки досудової доповіді органу пробації щодо 
ОСОБА_5 , в яких вказано на високий рівень ризику вчинення повторного кримінального правопорушення, а також дуже високий ризик небезпеки 
для суспільства, у тому числі для окремих осіб; виправлення обвинуваченого 
без позбавлення або обмеження волі може становити небезпеку для суспільства 
у тому числі для окремих осіб; застосування соціально-виховних заходів, 
що необхідні для впливу на поведінку особи з метою виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень, неможливо здійснювати 
без цілодобового нагляду та контролю в умовах ізоляції.
З урахуванням характеру і ступеню суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, всіх відомостей про особу обвинуваченого, конкретних обставин провадження, обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, суд дійшов висновку про доцільність призначення ОСОБА_5 покарання у межах санкції статті, за якою його засуджено, у виді позбавлення волі.
При цьому суд, як убачається з оскарженого вироку, зазначив про неможливість застосування до обвинуваченого випробування згідно ст. 75 КК, оскільки у такому випадку будуть порушені основні засади призначення покарання, передбачені 
ст. 65 цього Кодексу.
Також суд першої інстанції, перевірившидоводи сторони захисту про надання ОСОБА_5 медичної допомоги потерпілому одразу після вчинення кримінального правопорушення, із наведенням відповідного обґрунтування спростував їх.
Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 
за апеляційною скаргою, в тому числі захисника ОСОБА_4 , доводи якої 
є аналогічними доводам його касаційної скарги, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок в частині призначення покарання з реальним його відбуванням без змін, зазначивши в ухвалі підстави постановлення такого судового рішення.
Зокрема суд, як убачається з постановленої ухвали, урахувавши усі обставини, 
які за законом мають правове значення, в тому числі й ті, на які посилається захисник у своїй касаційній скарзі, дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення винного без реального відбування ним призначеного покарання.
Як убачається з ухвали, колегія суддів вказала на те, що суд першої інстанції врахував той факт, що ОСОБА_5 попросив вибачення у потерпілого ОСОБА_6 , повністю відшкодував йому завдану шкоду, потерпілий пробачив обвинуваченого та просив суворо його не карати.
При цьому апеляційний суд зауважив, що позиція потерпілої сторони у судовому засіданні щодо обрання заходу примусу не є обов`язковою для суду, натомість ураховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст. 65 КК, і не має над ними юридичної переваги.
Крім того, як слушно зазначив суд, слід належно враховувати фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення, а саме умисне спричинення тяжких тілесних ушкоджень, неодноразові удари ножем в життєво-важливі ограни, наслідки, що настали після скоєного правопорушення, посткримінальну поведінку обвинуваченого.
Як убачається з оскарженої ухвали, колегія суддів обґрунтовано вказала на те, 
що вище наведені обставини - тяжкість вчиненого правопорушення, фактичні обставини його вчинення, явно суспільно небезпечний характер вчиненого - в своїй сукупності виключають будь-які обґрунтовані підстави для пом`якшення обвинуваченому покарання, призначеного судом першої інстанції, зокрема 
із застосування ст. 75 КК.
При цьому суд не залишив без уваги доводи апеляційної скарги захисника про те, що обвинуваченим потерпілому була надана медична допомога безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення, та зазначив, що цим доводам судом першої інстанції надана обґрунтована та змістовна відповідь.
На думку апеляційного суду, призначене судом першої інстанції ОСОБА_5 покарання за мірою є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових правопорушень, що відповідає справедливості і меті покарання. Саме такий захід примусу внесе відповідні корективи в соціально-психологічні властивості обвинуваченого, нейтралізує негативні настанови та змусить додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність і позбавить можливості вчиняти нові кримінальні правопорушення.
З такими висновками погоджується і колегія суддів касаційного суду.
Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 
419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення. 
Таким чином, Суд не вбачає підстав для скасування чи зміни оскаржених судових рішень внаслідок невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, та не вважає призначене покарання явно несправедливим через його суворість. 
В касаційній скарзі захисника не наведено переконливих доводів на обґрунтування невиправданої суворості призначеного його підзахисному покарання та необхідності застосування до нього положень ст. 75 КК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування судових рішень, у касаційній скарзі захисника також не наведено.   
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК 
у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,
постановив:
Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 23 червня 2023 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 31 жовтня 2023 року щодо засудженого ОСОБА_5 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                               ОСОБА_3