Номер провадження: 22-ц/813/5530/23 
Справа № 515/1408/22
Головуючий у першій інстанції Квєтка І.А.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.10.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,
за участю секретаря судового засідання – Гуденка Д.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник- адвокат Ковпак Олександр Вікторович,
на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 01 березня 2023 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,

встановив:
25 листопада 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом, який згодом уточнив та остаточно просив визнати недостовірною та такою, що порочить його честь, гідність і ділову репутацію, інформацію, викладену та розповсюджену ОСОБА_2 в інтернет-мережі «Facebook» на особистій сторінці користувача мережі « ОСОБА_2 » про те, що за його подачі для власного піару, задоволення власних потреб, змоги краще пристосуватися, він лишив змоги дітей навчатися в Татарбунарському професійно-технічному училищі, шляхом відібрання учбового автомобіля «Камаз» на потреби ЗСУ тому, як нібито його власна техніка в Карпатах, а не на передовій. Зобов`язати ОСОБА_2 , після набрання рішення суду у цій справі законної сили, спростувати вище викладену і розповсюджену інформацію в публікації від 22 липня 2022 року. Стягнути з ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 50000 грн.
Позовна заява обґрунтована тим, що 23 липня 2022 року позивачу стало відомо про те, що відповідачка 22 липня 2022 року о 23.00 год. на власній сторінці у соціальній мережі «Facebook» надрукувала та розмістила текст в якій вона особисто та навмисно висвітлила інформацію, яка містила неправдиві та образливі відомості на його адресу, такого змісту: «Мені потрібна допомога, не можу знайти визначення, як назвати людину, яка лишила дітей змоги навчатися, задля власного піару, задоволення власних потреб, змоги краще пристосуватися? Мова йде про ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ). ОСОБА_5 , тобі не тисне той КАМАЗ, якого з твоєї подачі забрали в ОСОБА_6 , скоро початок навчального року, дітки які мали отримати професію водій автотранспортних засобів не зможуть отримати якісну освіту через твої амбіції. Ми розуміємо, що для перемоги це необхідно, але чому твоя особиста техніка в Карпатах а не на передовій, як навчальні автомобілі?!!!!!».
Вказаний вище допис у мережі Інтернет про висвітлення негативної інформації стосовно позивача, порушує його немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію, оскільки від початку військового вторгнення російської федерації, він добровільно вступив до лав територіальної оборони, наразі перебуває в лавах Збройних Сил України та знаходиться в зоні бойових дій. 
Як приватний підприємець з початку повномасштабного вторгнення, позивач надавав матеріальні ресурси (бетонні блоки, металеві вироби) та власну техніку для облаштування блок-постів у м. Татарбунари та активно сприяв їх облаштуванню. 
Власним дописом у соціальній мережі, відповідачка перед великою аудиторією користувачів цієї мережі, неправдиво висвітлила позивача у ганебному, цинічному вигляді, що принижує честь і ділову репутацію позивача. 
Розмір моральної шкоди, спричинений відповідачкою, позивач оцінює у розмірі 50000 грн.
Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 01 березня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах якого діє представник-адвокат Ковпак О.В. звернувся з апеляційною скаргою в якій просить рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 01 березня 2023 року скасувати, ухвалити нове судове рішення відповідно до заявлених позовних вимог.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у публікації відповідачка без жодних доказів, звинуватила позивача у протиправних діях, що дискредитує його та усвідомлено формує негативну суспільну оцінку та осуд громадськості, завдаючи шкоди його особистим немайновим благам. Усі твердження відповідачки ґрунтуються виключно на плітках. 
За характером висловлювань і вжитих словосполучень поширена відповідачкою негативна інформація про позивача є фактичними твердженнями, містить посилання на обставини, як такі, що реально існували, проте правдивість такої інформації не знайшла свого підтвердження, а отже обґрунтованим є висновок про те, що така інформація принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, тому права останнього підлягають захисту, шляхом спростування такої інформації. 
На думку скаржника, наданий відповідачкою скриншот з власної сторінки інтернет мережі «Facebook» набраного тексту щодо спростування відповідної інформації не свідчить про те, що відповідний текст був поширений, а не набраний без поширення та наданий у якості доказу. 
Скаржник також вважає, що суд першої інстанції, поверхнево, без з`ясування обставин справи, не надавши оцінку письмовим доказам, дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позовних вимог, а відтак допустив порушення вимог закону, унаслідок чого ухвалив незаконне рішення.
На вказану апеляційну скаргу, відповідачка ОСОБА_2 подала відзив у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 01 березня 2023 року без змін, посилаючись на те, що допис, який було надруковано на її сторінці виражає її суб`єктивну думку до тих обставин про які їй стало відомо. 
Приймаючи участь в судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 , адвокат Ковпак О.В. підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги.
Відповідачка ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції. 
Заслухавши суддю — доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду відповідає.
Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 23 липня 2022 року ОСОБА_2 розмістила на власній сторінці у соціальній мережі «Fасеbооk» допис наступного змісту: " ОСОБА_7 потрібна допомога, не можу знайти визначення, як назвати людину, яка лишила дітей змоги навчатися, задля власного піару, задоволення власних потреб, змоги краще пристосуватися? Мова йде про ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ). ОСОБА_5 , тобі не тисне той КАМАЗ, якого з твоєї подачі забрали в ОСОБА_6 , скоро початок навчального року, дітки які мали отримати професію водій автотранспортних засобів не зможуть отримати якісну освіту через твої амбіції. Ми розуміємо, що для перемоги це необхідно, але чому твоя особиста техніка в Карпатах а не на передовій, як навчальні автомобілі?!!!!!" (а.с. 6).
Відповідно до акту приймання-передачі, складеного на виконання рішення Білгород-Дністровської районної державної адміністрації від 26 лютого 2022 року №5/А-2022, директор ДНЗ "Татарбунарське ПТАУ" Кабак О.Ю. передав, а начальник ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 , через ОСОБА_9 прийняв у межах виконання військово-транспортного обов`язку вантажний бортовий «Камаз-4310», власником якого є ДНЗ «Татарбунарськие ПТАУ» (а.с. 10).
Згідно із довідкою, виданою військовою частиною НОМЕР_1 від 01 листопада 2022 року солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 з 15 травня 2022 року по теперішній час (а.с. 7).
Як убачається з матеріалів справи, відповідачка ОСОБА_2 , надаючи відзив на позовну заяву, долучила скриншот з власної сторінки сторінки у соціальній мережі, зі змісту якого убачається, що вона розмістила у соціальній мережі допис наступного змісту: «Вміння визнавати свої помилки є безцінним, і я не соромлюся коли є необхідність у цьому зізнатися. На своїй сторінці 23.08 я писала про те, що ОСОБА_10 віджав навчальний автомобіль у Татарбунарського училища Тптау, при тому що його власна техніка була у ОСОБА_11 , 24.12.2022 мені стало відомо, що безпосередньої участі у вилученні авто пан ОСОБА_12 не брав, тому приношу свої вибачення за свій допис, який був написаний під час сильних емоційних переживань. Цей автомобіль є спеціально обладнаний для навчання, крім того, обслуговував велике навчальне господарство, його відсутність значно ускладнює навчальний процес»(а.с. 52). 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із того, що опублікована та поширена відповідачкою інформація не є фактичними даними, а є за своїм змістом оціночними судженнями, які є вираженням суб`єктивної думки відповідачки щодо зазначених в них обставин, тому такі судження не є недостовірною інформацією, і не містить даних про відібрання позивачем транспорту в учбової установи, як про це зазначає позивач, а інші зазначені у дописі дані неможливо перевірити, оскільки є критичною оцінкою дій, тому дійшов висновку, що висловлювання стосовно позивача є оціночними судженнями та відповідно до статті 30 Закону України «Про інформацію» така інформація не підлягає спростуванню, а тому відсутні правові підстави для задоволення вимоги про визнання інформації недостовірною та зобов`язання її спростувати, при цьому зміст спростування, який просить опублікувати позивач виходить за межі публікації, здійсненої відповідачкою, а позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, є похідними від вимоги про визнання інформації недостовірною, яку суд визнав необґрунтованою, а тому підстави для задоволення цієї вимоги також відсутні. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.
У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Статтею 34 Конституції України встановлено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.
Частиною першою статті 201 ЦК України визначено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.
Згідно із ч.1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2023 року у справі №761/14615/21 зазначено, що: "Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування".
Кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві (стаття 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки "інформації" чи "ідей", які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає "демократичного суспільства" (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, №30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2023 року у справа № 536/911/21 зазначено, що: «недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до частини першої статті 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Негативною потрібно вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Частиною другою вказаної статті Закону визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості».
Отже не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростування, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 грудня 2021 року у справі N 398/3086/19 (провадження N 61-9893св20) зазначено, що: "за своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Судження є такою думкою, у якій при її висловлюванні дещо стверджується про предмет дійсності і яка об`єктивно є або істиною чи хибною і при цьому неодмінно однією із двох. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Ознаками оціночного судження є відсутність у його складі посилань на фактичні обставини та відсутність можливості здійснити перевірку такого судження на предмет його відповідності дійсності. Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. [...]
Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens, cited above, p. 28, пункт 46).
Переглядаючи цю справу апеляційний суд враховує правову позицію ЄСПЛ щодо різниці між поняттями "оціночне судження" та "фактів". Так, у пункті 39 рішення Європейського суду з прав людини від 28 березня 2013 року у справі "Нова Газета і Бородянський проти Росії" вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. У пункті 75 рішення ЄСПЛ від 12 липня 2001 року у справі "Фельдек проти Словаччини" суд зазначав, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести.
Звертаючись до суду із цим позовом ОСОБА_1 просив визнати недостовірною та такою, що порочить його честь, гідність і ділову репутацію, інформацію, викладену та розповсюджену відповідачкою ОСОБА_2 на власній сторінці в соціальній мережі «Facebook», де зазначено про те, що позивач ОСОБА_1 : «лишив дітей змоги навчатися, задля власного піару, задоволення власних потреб, змоги краще пристосуватися? ОСОБА_5 , тобі не тисне той КАМАЗ, якого з твоєї подачі забрали в ОСОБА_6 , скоро початок навчального року, дітки які мали отримати професію водій автотранспортних засобів не зможуть отримати якісну освіту через твої амбіції. Ми розуміємо, що для перемоги це необхідно, але чому твоя особиста техніка в Карпатах а не на передовій, як навчальні автомобілі?!!!!!». Зобов`язати відповідачку після набрання рішення суду, спростувати викладену і розповсюджену нею недостовірну інформацію, а також стягнути моральну шкоду. 
Колегія суддів вважає, що зміст вказаного вище допису відповідачки у соціальній мережі, зважаючи на характер опублікованої інформації, свідчить про те, що висловлювання  ОСОБА_2  за своїм змістом є оціночними судженнями, які є вираженням її суб`єктивної думки щодо обставин, зазначених у публікації, тому не є недостовірною інформацією. Аналіз змісту оспорюваної інформації свідчить про відсутність твердження про конкретні факти і вказує на те, що по суті в ньому викладені оціночні судження відповідачки. Оцінити правдивість чи правильність такого висновку неможливо, а оціночні судження спростуванню не підлягають. 
Такі висловлювання є вираженням особистої думки і поглядів ОСОБА_2 і не свідчать про приниження честі, гідності та ділової репутації позивача ОСОБА_1 , а тому, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується апеляційний суд, дійшов вірного та обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову з вказаних вище підстав.
Водночас колегія суддів зауважує, що хоча опублікована відповідачкою вказана вище інформація й містить елементи імпульсивного характеру, однак її не можна інтерпретувати як таку, що містить фактичні дані, оскільки вона є оцінкою дій і не містить ствердження про порушення позивачем законодавства чи моральних принципів, а лише дає можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб`єктивними переконаннями.
Суб`єктивні думки і погляди на підставі закону, положень Конвенції, з врахуванням практики ЄСПЛ, не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а отже, не можуть вважатися поширенням недостовірної інформації у розумінні статті 277 ЦК України і не підлягають спростуванню.
Отже чинним законодавством не передбачено можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, тому що вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків, не можуть бути предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів).
Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі №761/33563/20.
Подібність правовідносин означає, зокрема тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.
Під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема такі, в яких аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.
Посилання скаржника на висновки, викладені у постанові Верховного Суду у справі №761/32924/19-ц, як на підставу для задоволення позовних вимог, апеляційний суд відхиляє, оскільки у межах зазначеної справи, суди дійшли висновку про те, що поширена інформація про позивача є фактичним твердженням, а не критикою чи оціночним судженням, відтак обставини у справі, що переглядається, та справі на яку посилається позивач не є подібними. 
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд враховує також і ту обставину, що фактично відповідачкою ОСОБА_2 спростовано інформацію, викладену і розповсюджену нею 22 липня 2022 року у соціальній мережі «Facebook», про що свідчить наданий відповідачкою скриншот з її сторінки у соціальній мережі, який містить відповідну інформацію (а.с. 52). Доказів, які б спростовували цю інформацію (факт опублікування допису про спростування інформації) апеляційна скарга, як і матеріали справи не містять. 
Доводи апеляційної скарги за своїм змістом та суттю загалом є обґрунтуванням позовних вимог, і зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржником норм права, та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи. 
Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає вірними та обґрунтованими зазначені вище висновки суду з якими не погоджується позивач.
Доказів які б спростували правильні висновки суду скаржником не надано. 
Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.
Отже доводи апеляційної скарги позивача не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду, з мотивів наведених у апеляційній скарзі.
У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги позивача правильних висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 01 березня 2023 року залишити без змін.
Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.
Повний текст постанови складено — 09 жовтня 2023 року.

Головуючий                                                                Ю.П. Лозко

Судді:                                                                        В.В. Кострицький

                                                                               М.В. Назарова