ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

22 листопада 2023 року 	м. Дніпро	справа № 160/7261/23	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Дурасової Ю.В. (доповідач),
                               суддів:  Божко Л.А., Лукманової О.М.,        
          розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
          на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.09.2023 року (головуючий суддя Боженко Н.В.) 
          в адміністративній справі №160/7261/23 за позовом   ОСОБА_1    до відповідача Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

          Позивач, ОСОБА_1 , звернувся 10.04.2023 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом відповідача  Військової частини НОМЕР_1 ,  в якому, з урахуванням уточнень, просив (а.с. 1-16, 100-115): 
          - визнати протиправним та скасувати пункту 115 наказу №243 від 06.11.2022 року Військової частини НОМЕР_1 про виключення ОСОБА_1 із списків особового складу та всіх видів забезпечення;
          - зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 поновити ОСОБА_1 на посаді, яку він займав до переміщення Військової частини НОМЕР_1 , а саме: стрілець 3 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 1 стрілецької роти з 06.11.2022 року.          
           В обґрунтування позову зазначено, що позивач проходить військову службу за призивом під час мобілізації, на період оголошення воєнного стану в Україні. Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 06.11.2022 року №243 (пунктом 115) виключено ОСОБА_1 із списків особового складу та всіх видів забезпечення. Вважає пункт 115 вказаного наказу протиправним. Зазначає, що з спірним наказом ознайомився лише 28.03.2023 року на письмовий запит, до цього 25.10.2022 року за усним наказом вищих офіцерів здав особисту зброю та засоби захисту, також було вилучено військовий квиток, а 06.11.2022 року з особистими речами в ешелоні під супроводом старшого офіцера відбули у м. Рівне. Супровідних документів на переміщення надано не було, задачі не ставилися, жодні накази позивачу не доводилися. Вважає, що пункт 115 Наказу від 06.11.2022 року №243 винесений з порушенням нормативно-правових актів, прав та інтересів позивача.          
          Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.09.2023 року у задоволенні позову відмовлено.
          Рішення суду першої інстанції обґрунтоване тим, що жодне з наведених позивачем порушень процедури прийняття пункту 115 спірного наказу №243 не може бути підставою для його скасування, оскільки такі порушення не мають характер значущих або фундаментальних, в свою чергу за змістом спірний наказ (п.115) видано на підставі положень законодавства, в межах повноважень відповідача та у спосіб, встановлений законом.
          Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити.
          В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції не досліджував докази, не навів обґрунтованих мотивів щодо не прийняття або відхилення доказів позивача. Зазначає, що відповідачами не надана оціночна карта позивача. Вказує, що переведення позивача на нове місце служби відбулось за відсутності законодавчо встановлених підстав та з порушенням вимог чинного законодавства. Зазначає, що судом першої інстанції не були взяті до уваги всі колективні звернення, які подані до компетентних органів з порушеного питання та те, що на ці звернення ніхто не реагував. Не взято до уваги і те, що було втрачена комунікація, зв`язок та управління командуванням, незрозумілий порядок  подальшої служби і виконання бойових завдань. Обґрунтування не прийняття в якості доказів або відхилення їх, рішення суду не містить.
          Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. Посилається на те, що апеляційна скарга не містить жодного визначення щодо того, у чому саме полягає неповнота досліджень доказів і встановлення обставин. 
          Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 24.02.2022 року №6 позивача зараховано до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та на всі види забезпечення (а.с. 31).
Наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 03.10.2022 року №455-РС відповідно до п. 116 Положення да директиви Головнокомандувача Збройних Сил України від 28.07.2022 року №Д-163/дск позивача увільнено від займаної посади і зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 (а.с. 162-163).
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 06.11.2022 року №243 (п. 115), позивача наказано вважати таким, що справи та посаду здав 06.11.2022 року і вибув для подальшого проходження військової служби в окремому розпорядженні командира 3 окремої штурмової бригади Сухопутних військ Збройних Сил України. З 06.11.2022 року виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення військової частини НОМЕР_1 , з котлового забезпечення. Підстава: Наказ Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 03.10.2022 року №455-РС (а.с. 56).
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 08.11.2022 року №98 позивача, призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 08.11.2022 року №54-РС на посаду у цій військовій частині, який прибув із військової частини НОМЕР_1 , з 08.11.2022 року зараховано до списків особового складу, поставлено на всі види забезпечення і наказано вважати таким, що з 08.11.2022 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою. Підстава: Витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 08.11.2022 року №54-РС. рапорт сержанта ОСОБА_1 від 08.11.2022 року, припис командира військової частини НОМЕР_1 від 06.11.2022 року №40/3270 (а.с. 169-172).
06 березня 2023 року відповідачем за вхідним реєстраційним номером « 1105» зареєстровано рапорт позивача, згідно якого позивач доповідає, що 05.11.2022 року отримав усні накази старших офіцерів на переміщення 06.11.2022 року в м. Рівне, також вказує, що наказу про зарахування до іншої військової частини не надавалося, як не надавалися і атестати та не здійснювалося ознайомлення з послужним списком. В зв`язку з видачею військових квитків через місяць позивач дізнався про появу в ньому нового запису – про переведення до іншої військової частини. Цим рапортом позивач просив надати послужний список, роз`яснити письмово його статус, вжити заходів щодо правомірності дій старших офіцерів військової частини.
Згідно довідки військової частини НОМЕР_3 від 23.03.2023 року №278/15 інформація стосовно надання припису про вибуття військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 позивача для подальшого проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_2 у військової частини НОМЕР_3 відсутня.   
Відповідно до складеного військовослужбовцями Збройних Сил України, в т.ч. позивачем, Акту про отримання документів від 28.03.2023 року, в день складання цього акту переліченим у ньому військовослужбовцям, серед яких вказано позивача, вперше був доведений зміст та текст наказу №243, виданого 06 листопада 2022 року військовою частиною НОМЕР_1 по стройовій частині, а також вперше видані витяги з цього наказу стосовно кожного військовослужбовця згідно Інструкції №170. Також стосовно кожного військовослужбовця були надані довідки військової частини НОМЕР_3 від 22-23.03.2023 року про відсутність інформації щодо надання приписів для вибуття військовослужбовцям, що також передбачено Інструкцією №170.
Позивач вважає протиправним п.115 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 06.11.2022 року №243 щодо виключення позивача із списків особового складу та всіх видів забезпечення. 
Суд першої інстанції у задоволенні позову відмовив.
Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII, Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1992 №2011-ХІІ.
Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.
Згідно  статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (ч.1 ст.2 ЗУ №2232-XII).
Частиною 2 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч.14 ст.2 ЗУ №2232-XII).
Також частиною 1 ст. 4 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII встановлено, що Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями, зокрема, шляхом призову громадян України на військову службу.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що військовослужбовці у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби, можуть бути направлені для подальшого проходження військової служби з одного військового формування до іншого з виключенням із списків особового складу формування, з якого вибули, та включенням до списків особового складу формування, до якого прибули (ч.13 ст.6 ЗУ №2232-XII).
При цьому, абзацами 2, 3 пункту 2 статті 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1992 № 2011-ХІІ визначено:
- у разі незаконного звільнення з військової служби або переміщення по службі військовослужбовець, який проходить військову службу за контрактом або перебуває на кадровій військовій службі, підлягає поновленню на військовій службі на попередній або за його згодою на іншій, не нижчій, ніж попередня, посаді. 
Посада вважається нижчою, якщо за цією посадою штатним розписом передбачено нижче військове звання, а за умови рівних звань - менший посадовий оклад. 
У разі якщо штатним розписом передбачено два військових звання або диференційовані посадові оклади, до уваги береться вище військове звання або вищий посадовий оклад. 
У разі заподіяння йому таким звільненням (переміщенням) моральної шкоди вона може бути відшкодована за рішенням суду;
- у разі поновлення на військовій службі (посаді) орган, який прийняв рішення про таке поновлення, одночасно вирішує питання про виплату військовослужбовцю матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці за час виконання військового обов`язку на нижчеоплачуваній посаді, які він недоотримав внаслідок незаконного звільнення (переміщення). Цей період зараховується військовослужбовцю до вислуги років (як у календарному, так і у пільговому обчисленні) та до терміну, встановленого для присвоєння чергового військового звання.
Порядок комплектування військових частин особовим складом визначається Положенням про проходження громадянами військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008 (із змінами) (далі – Положення), наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 року №170 “Про затвердження Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України” (із змінами), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 19.05.2009 року за № 438/16454.
Порядок призначення, переміщення військовослужбовців на посади та звільнення з них визначається розділом IV Положення та розділом IV Інструкції. 
Відповідно до пп. 1 п. 81 розділу IV Положення призначення на посади здійснюється:
- військовослужбовців, які проходять військову службу (крім військовослужбовців строкової військової служби) Міністром оборони України та посадовими особами відповідно до номенклатури посад для призначення військовослужбовців (далі номенклатура посад), яка затверджується Міністром оборони України.
Вибуття до нового місця служби військовослужбовця здійснюється після надходження витягу з наказу відповідного командира (начальника) військової частини про призначення, в тому числі доведеного технічними засобами передачі документованої інформації. Виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини має відбутися після здавання посади, але не пізніше ніж через місяць від дня одержання військовою частиною зазначеного витягу з наказу або іншого письмового повідомлення про переміщення по службі військовослужбовця (п. 109 Положення).
Згідно з абз. 3-4 п. 110 Положення переміщення осіб рядового складу, сержантського та старшинського складу за наявності обґрунтованих підстав з урахуванням висновків атестування, рекомендацій їх безпосередніх і прямих начальників на підставі клопотань командирів (начальників), які порушили питання про переміщення, здійснюється:
- між видами Збройних Сил України та військовими частинами, які підпорядковані начальникам структурних підрозділів Генерального штабу Збройних Сил України, - наказом Головнокомандувача Збройних Сил України.
Пунктом 112 Положення встановлено, що військовослужбовець може бути переміщений на нове місце військової служби з однієї військової частини до іншої у випадках, визначених пунктом 82 цього Положення, а також якщо з урахуванням вчиненого правопорушення військовослужбовець, якому призначено покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців, не може бути залишений на посаді, пов`язаній із керівництвом підлеглими особами. Зазначене переміщення здійснюється без згоди військовослужбовця, крім таких випадків:
- неможливість проходження військовослужбовцем військової служби у місцевості, до якої його переміщують, відповідно до висновку (постанови) військово-лікарської комісії;
- неможливість проживання членів сім`ї військовослужбовця за станом здоров`я в місцевості, до якої його переміщують, відповідно до документів, які це підтверджують;
- потреба у догляді за непрацездатними чи хворими батьками, дружиною (чоловіком) або особами, які виховували його з дитинства замість батьків і були визнані опікунами та мешкають окремо від сім`ї військовослужбовця, відповідно до документів, які це підтверджують.
Військовослужбовець, який проходить військову службу за призовом, переміщується у зв`язку із службовою необхідністю та за станом здоров`я на нове місце військової служби без його згоди.
Військовослужбовці, які зараховані в розпорядження відповідно до пунктів 1 - 12-1 пункту 112, продовжують проходити військову службу згідно з цим Положенням, виконуючи обов`язки військової служби в межах, визначених посадовою особою, у розпорядженні якої вони перебувають.
Таким чином, військовослужбовці мажуть бут и направлені для подальшого проходження військової служби з одного військового формування до іншого з виключенням із списків особового складу формування, з якого вибули, та включення до списків особового складу формування, до якого прибули, виключно у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби.
На думку колегії суддів апеляційної інстанції аналіз абз. 2 п. 257 Положення №1153/2008 дозволяє зробити висновок, що для доукомплектування Збройних Сил України в особливий період просування військовослужбовців по службі здійснюється без дотримання вимог пунктів 85, 87 цього Положення, а призначення військовослужбовців на рівнозначні та нижчі посади здійснюється без згоди військовослужбовців, за винятком випадків, визначених пунктом 112 цього Положення.
Відтак можна дійти висновку, що пункт 115 наказу №243 від 06.11.2022 року прийнятий відповідно до приписів пунктів 82, 257 Положення про проходження громадянами україни військової служби у Збройних Силах України.
При цьому, матеріали справи не містять доказів (позивачем не надано) наявності обставин, наведених у пункті 112 Положення №1153/2008, які виключають можливість переведення позивача на посаду без його згоди.
Отже, переміщення позивача з військової частини НОМЕР_1 та зарахування у розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 проведено з дотриманням вищезазначених норм законодавства України, скільки переміщення позивача відбулося у відповідності до спеціальної норми – пункту 257 Положення, що діє тимчасово, на особливий період, зокрема на період воєнного стану, та передбачає можливість переміщення військовослужбовця без отримання його згоди на посаду відповідними керівниками з метою доукомплектування Збройних Сил України.
Так, переміщення позивача з займаної посади у військовій частині НОМЕР_1 до військової частини НОМЕР_2 здійснено в умовах воєнного стану та належить до повноважень Головнокомандувача Збройних Сил України.
Як наслідок, відповідач, приймаючи  пункт 115 наказу №243 від 06.11.2022 року діяв в межах своїх повноважень, тому правові підстави для його скасування відсутні.
Статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 року №1932-XII визначено, що особливий період – це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Згідно з реченням другим абз. 9 п. 4.13 Інструкції №170, в особливий період, для доукомплектування Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту військовослужбовці за набутим досвідом служби можуть призначатися на посади, передбачені штатами воєнного часу, за новою спеціальністю без проведення відповідної підготовки (перепідготовки).
Розділом XII «Інструкції з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України», затвердженої наказом Міністерства оборони України від 15.09.2022 №280 (Інструкція №280) визначено особливості організації та ведення обліку особового складу в особливий період. 
Пунктом 3 розділу ХІІ Інструкції №280 встановлено, що:
- військовослужбовці військової служб за призовом під час мобілізації, на особливий період зараховуються в день прибуття до списків особового складу військової частини в порядку, установленому пунктами 13 і 14 розділу II цієї Інструкції;
- первинне призначення на посади військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також призначення (переміщення) військовослужбовців, які перебувають на військовій службі, відповідно до їх мобілізаційного призначення за мобілізаційним планом, здійснюються наказом командира військової частини по стройовій частині до закінчення заходів відмобілізування незалежно від номенклатури посад для призначення. Наказ по стройовій частині розробляється на всі військові частини, що формуються та мають самостійний штат;
- ці накази є підставою для визначення посадового становища військовослужбовцям, запису відповідних відомостей до облікових документів, видачі документів, що посвідчують особу військовослужбовця офіцерам військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період. Зазначені накази не дублюються наказами по особовому складу.
Особовий склад, який вибув із військових частин, виключається із списків особового складу військових частин у строки, установлені пунктом 15 розділу II цієї Інструкції.
Колегія суддів апеляційної інстанції, застосовуючи вищевказані положення до обставин цієї справи, зазначає наступне.
Норма пункту 257 Положення за змістом передбачає можливість призначення військовослужбовців на посади без їх згоди за виключенням випадків, вказаних у п. 112 Положення (неможливість проходження служби в місцевості згідно рішення ВЛК, неможливість проживання членів сім`ї в місцевості, потреба догляду за близькими). 
Водночас, матеріали справи не містять доказів на підтвердження існування щодо позивача будь-якої з обставин, визначених у п. 112 Положення.
Згідно ч.1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
На думку колегії суддів апеляційної інстанції матеріали справи дають підстави для висновку, шо позивачем не доведені обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.
При цьому, відповідачем доведено обставини, на яких ґрунтуються заперечення проти позовних вимог, доведено правомірність дій/рішень відповідача як суб`єкта владних повноважень.
Так, з наведених положень законодавства вбачається, що питання факту сторонами доводяться на засадах рівності, в той час як при вирішенні питання права в частині правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень саме останній доводить правомірність своїх дій.
Обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020 року у справі №520/2261/19.
Оскільки позивачем не доведено, а судом в ході судового розгляду не встановлено існування жодної з підстав, передбачених п.112 Положення, які б унеможливлювали призначення позивача на нову посаду без його згоди, то відсутні підстави для задоволення позову.
Окрім цього, слід зазначити, що пункт 115 наказу №243 від 06.11.2022 року командира Військової частини НОМЕР_1 про виключення ОСОБА_1 із списків особового складу та всіх видів забезпечення - видано на підставі наказу Головнокомандувача Збройних Сил України, що відповідає нормі п. 110 Положення. 
Цей наказ, який зумовив підстави для переміщення позивача не оскаржено, не скасовано та є діючим/чинним.
В свою чергу спірний наказ №243 від 06.11.2022 року (п.115)  видано для реалізації наказу Головнокомандувача Збройних Сил України, отже наказ №243 від 06.11.2022 року (п.115) має похідний характер та забезпечує належне оформлення переміщення та здійснення обліку особового складу. 
На думку колегії суддів апеляційної інстанції, судом першої інстанції обґрунтовано встановлено законність процедури переміщення позивача (оскільки відповідний наказ Головнокомандувача Збройних Сил України є чинним, не оскаржувався та не скасований).
Як наслідок, спірний наказ відповідача №243 від 06.11.2022 року (п.115) в будь-якому випадку в процедурі переміщення має похідне значення та видається на виконання наказу Головнокомандувача Збройних Сил України. 
В свою чергу окремих та достатніх підстав для його скасування матеріали справи не містять.
При цьому, посилання позивача на норми розділу ІІ Інструкції №280 не є обґрунтованими, оскільки вказаним розділом врегульовані питання організації і ведення обліку особового складу в мирний час, окрім пункту 15, яким передбачено, що виключення із списків особового складу військової частини військовослужбовців, направлених для проходження військової служби до інших утворених відповідно до законів України військових формувань проводиться наказом по стройовій частині в такі строки: - з дня вибуття, що у свою чергу передбачено пунктом 19 розділу ХІІ Інструкції №280.
Оскільки наказом від 06.11.2022 №243 (п.115) позивача з 06.11.2022 виключено зі списків особового складу, з котлового забезпечення 07.11.2022, (на підставі наказу Головнокомандувача Збройних Сил України від 03.10.2022 №455-РС), то  відсутні підстави для скасування п.115 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 06.11.2022 №243.
Щодо зауважень позивача в частині процедури оформлення його переведення (доведення та оголошення спірного наказу та ін) колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення; певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. 
У такому разі можливі дві ситуації: 
внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі). 
Отже, саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.
Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття. 
Так, дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків (ultra vires action - invalid act). 
Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним. 
Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.
У відповідності до практики Європейського суду з прав людини скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості. 
Таким чином, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: 
«протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення».
Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 04.08.2023 року у справі №320/9672/21 та в постанові від 20.12.2019 року у справі №820/3914/17 і обґрунтовано враховані судом першої інстанції.
В силу того, що жодне з наведених позивачем порушень процедури прийняття спірного наказу відповідача не може бути підставою для його скасування, оскільки такі порушення не мають характер значущих або фундаментальних, в свою чергу за змістом наказ від 06.11.2022 №243 (п.115) видано на підставі положень законодавства, в межах повноважень відповідача  та у спосіб, встановлений законом.
Щодо доводів позивача, що судом першої інстанції не були взяті до уваги всі колективні звернення, які подані до компетентних органів з порушеного питання та те, що на ці звернення ніхто не реагував. 
З цього приводу колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що в силу ч.2 ст. 9 КАС України, суд розглядає справу в межах позовних вимог.
Межами позовних вимог по даній справі є оскарження пункту 115 наказу №243 від 06.11.2022 року Військової частини НОМЕР_1 , що стосується безпосередньо переміщення позивача, а не інших осіб.
При цьому, в силу ч.1 ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Отже, суд приймає лише ті докази, що стосуються безпосередньо переведення позивача, а не інших осіб. 
Зокрема в силу ч. 4 ст. 73 КАС України, суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (т.т. суд не бере до уваги докази, які стосуються інших осіб і не стосуються безпосереднього оскарження пункту 115 наказу №243 від 06.11.2022 року).
          Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.
Вищезазначене є мотивом для відхилення судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи відповідача та норми законодавства України, що регулюють дані правовідносини спростовують доводи позивача. 
Доводи апеляційної скарги щодо суті спору не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.
Дана справа є справою незначної складності, тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.
Керуючись 241-245, 250, 311, 316, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
          
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 –залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.09.2023 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття 22.11.2023 та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.
В силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня її прийняття шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом 30-ти днів з дня вручення йому такого судового рішення.         
   
Головуючий - суддя                                                                      Ю. В. Дурасова 

                               суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова