ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2023 року	Львів	Справа № 140/2381/22 пров. № А/857/14681/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 

головуючого судді                    Кузьмича С. М.,
суддів                                        Матковської З.М., Улицького В.З., 

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційною скаргою 6 прикордонного Волинського загону Державної прикордонної служби (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 10 липня 2023 року (ухвалене головуючим – суддею Денисюк Р.С. у м. Луцьк) у справі № 140/2381/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до 6 Прикордонного Волинського загону Державної прикордонної служби (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

                                                           ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача про визнання бездіяльності протиправною щодо непроведення остаточного розрахунку при звільненні з військової служби та стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 05.08.2021 по 31.01.2022.
В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що на день його виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення відповідач не провів з ним повний розрахунок. Вказує, що такий розрахунок проводився після звільнення та на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від у справі № 140/9605/21. Кошти були перераховані на його картковий рахунок 29.12.2021 в сумі 61772,70 грн та 31.01.2022 в сумі 43681,67 грн, всього в сумі 105454,37 грн. Зазначає, що затримка розрахунку при звільненні з військової служби є порушенням статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та відповідно до статті 117 КЗпП України є підставою для виплати середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку (з моменту звільнення по день остаточного розрахунку).
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 10.07.2023 позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність 6 прикордонного Волинського загону Державної прикордонної служби (військова частина НОМЕР_1 ) щодо непроведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні з військової служби у день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Стягнуто з 6 прикордонного Волинського загону Державної прикордонної служби (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.08.2021 у по 31.01.2022 в сумі 35570,61 грн (тридцять п`ять тисяч п`ятсот сімдесят гривень 61 копійка) без урахування податків та інших обов`язкових платежів.
Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю.
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на те, що судом не були враховані доводи відповідача, що індексація грошового забезпечення, яка виплачується військовослужбовцям - не є складовою місячного грошового забезпечення (заробітної плати) військовослужбовців, вона має особливий і не постійний вираз виплати, і нараховується лише за сукупності певних умов, що встановлені нормами чинного законодавства, а тому навіть при затримці її виплати, відсутні підстави для нарахування та виплати середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Також зазначає скаржник, що виплата індексації грошового забезпечення, компенсації за неотримане речове майно та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань  (у даному випадку за рішенням суду) не є правовою підставою для проведення виплати середнього заробітку в розумінні Порядку обчислення середньої заробітної плати затверджено Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100 (далі – Порядок № 100). Судом не встановлено, а матеріали справи не містять доказів щодо наявності інших правових підстав для виплати позивачу середнього заробітку, передбачених Порядком №100. Зауважує апелянт і те, що застосування судом першої інстанції норм трудового законодавства є порушенням норм матеріального права, оскільки порядок проходження військової служби, права і обов`язки всіх військовослужбовців, статус військовослужбовців і порядок звільнення військовослужбовців встановлено (регулюється) не нормами КЗпП України, а спеціальним законодавством України.
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить оскаржене рішення суду від 10.07.2023 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
Судом встановлено наступні фактичні обставини справи.
Позивач ОСОБА_1  проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 в період з 05..02.1996 по 17.06.1996, з 10.09.1997 по 27.02.2003 та з 15.08.2003 по 05.08.2021, що підтверджується довідкою від 25.08.2021 № 12/437.
05.08.2021 майор-сержанта ОСОБА_1 , старшого помічника оперативного чергового 4 групи оперативних чергових відділу управління службою штабу, звільненого з військової служби в запас, виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, що підтверджується витягом з наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Західного регіонального управління ДПС України.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 22.10.2021 у справі № 140/9605/21, яке набрало законної сили, зокрема, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 належні при звільненні індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 05 лютого 1996 року - 17 червня 1996 року, з 10 вересня 1997 року -27 лютого 2003 року, з 15 серпня 2003 року -31 жовтня 2015 року, з 01 січня 2016 року - 30 листопада 2018 року, з 01 березня 2019 року - 31 жовтня 2019 року, з 01 серпня 2020 року - 30 листопада 2020 року, компенсацію вартості не отриманого речового майна, що належить до видачі.
29.12.2021 та 31.01.2022 на картковий рахунок позивача надійшли виплачені військовою частиною НОМЕР_1 кошти в сумі 62083,12 грн та 43681,67 грн відповідно, що підтверджується випискою з АТ КБ «ПриватБанк».
Позивач, вважаючи, що відповідачем несвоєчасно проведено повний розрахунок при звільненні, звернувся із цим позовом до адміністративного суду.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон України № 2011-ХІІ), держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно з пунктами 2, 4 ст. 9 Закону України № 2011-ХІІ визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Відповідно до ст. 1-2 Закону № 2011-ХІІ, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Абзацом 2 ч.3 ст.9 Закону № 2011-XII встановлено, що грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» №1282-XII від 03.07.91 (далі -Закон №1282-XII).
Так, ст. 2 Закону №1282-XII визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (в редакції на час виключення позивача зі списків), закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.
Згідно з пунктом 293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній служби України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 №1115/2009, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпечення.
Отже, при звільненні з військової служби та виключенні зі списків особового складу військової частини з військовослужбовцем повинен бути повністю проведений розрахунок.
За приписами ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
Аналогічна правова позиція щодо застосування норм права до подібних правовідносин викладена в постановах Верховного Суду: у справі №806/2473/18 від 30.10.2019, у справі №П/811/570/16 від 22.08.2019, у справі №524/8023/16-а від 11.06.2019.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Колегія суддів звертає увагу, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати грошового забезпечення) не врегульовано положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України.
Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що до спірних відносин слід застосувати норми статей 116, 117 КЗпП України, що спростовує відповідні доводи апеляційної скарги.
Матеріали справи свідчать, що станом на 05 серпня 2021 року (день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення позивача) Військова частина НОМЕР_1 не розрахувалася зі позивачем за всіма видами належного на день звільнення грошового забезпечення.
Одноразову грошову допомогу при звільненні в сумі 16027,50 грн йому перераховано 12.08.2021; компенсацію за щорічну невикористану відпустку в сумі 11095,24 грн виплачено 15.09.2021 та грошову компенсацію за неотримане речове майно виплачено 29.12.2021 в сумі 62083,12 грн, а індексація грошового забезпечення -31.01.2022. Всього позивачу після звільнення зі служби виплачено 276887,53 грн.
Належність позивачу індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за неотримане речове майно, матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, невиплачених під час проходження військової служби та при звільненні, встановлено рішенням суду від 22.10.2021 у справі №140/9605/21.
Наведене дає підстави для висновку, що відповідач не дотримався обов`язку виплатити позивачу при звільненні всі належні йому суми.
Оскільки індексацію грошового забезпечення позивачу не виплачено в день його виключення із списків особового складу та всіх видів забезпечення, вказане свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку і тому, відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач має право на виплату середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь період затримки такого розрахунку.
Військовою частиною НОМЕР_1 проведено розрахунок з позивачем поетапно: кошти виплачувалися 29.12.2021 та остаточний розрахунок проведено 31.01.2022. Отже, розмір відповідальності відповідача повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум, що свідчать про остаточний розрахунок. 
Водночас відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання.
Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 (провадження №11-1210апп19) та у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17.
У розглядуваному випадку період затримки розрахунку при звільненні обчислюється з 06 серпня 2021 року (згідно з витягом із наказу від 05.08.2021 №460-ос позивача було виключено із списків особового складу частини та знято з усіх видів забезпечення з 05.08.2021) по 31.01.2022 (остаточний розрахунок з позивачем проведено 31.08.2022).
До спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України в редакції, що діяла на момент їх виникнення - як на день звільнення зі служби, так і на момент вирішення судом спору 22.10.2021.
Отже, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні становить 99248, 34 грн (554,46 грн х 179 календарних днів).
У порівнянні із несвоєчасно виплаченою відповідачем сумою (індексацією грошового забезпечення та компенсацію за неотримане речове майно), суму 99248, 34 грн не можна вважати співмірною.
Суд першої інстанції врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, та полягають у тому, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Оцінюючи застосування судом першої інстанції критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, суд апеляційної інстанції зазначає, що оскільки остаточний розрахунок із позивачем у зв`язку із звільненням проведено виплатою індексації грошового забезпечення 31.01.2022, то із відповідача належить стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 05.08.2021 по 31.01.2022.

Згідно проведеного судом першої інстанції розрахунку, стягнення на користь позивача 35570,61 грн як середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (35,84 % від 99248,34 грн), де 99248,34 грн - обрахована відповідно до Порядку №100 сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення, компенсації вартості неотриманого речового майна, що належить до видачі, матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, які виплачені 31.01.2022; виплачена сума 99248,34 грн - становить 35,84% від загального розміру належних позивачеві при звільненні виплат у сумі 276887,53 грн (100%).

Визначений судом першої інстанції розмір середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні позивача, з яким погоджується апеляційний суд, відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду — без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

                                                     ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу 6 прикордонного Волинського загону Державної прикордонної служби (військова частина НОМЕР_1 ) залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 10 липня 2023 року у справі №140/2381/22 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	С. М. Кузьмич 	
судді	 	З. М. Матковська 	
 	 	В. З. Улицький