П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

14 листопада 2023 р.	м. Одеса	Справа № 420/15150/23	

 	Головуючий в 1 інстанції: Попов В.Ф.                                  Дата і місце ухвалення: 31.08.2023р., м. Одеса    	
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі:
головуючого  –   Ступакової І.Г.
суддів             –    Бітова А.І.
–          Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2023 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання нарахувати і виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки, -
В С Т А Н О В И Л А :

В червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Одеського  окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просила суд:
-          визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу  грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки як одинокій матері за період з 2019 по 2023 роки, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби – 17.04.2023р.;
-           зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як одинокій матері за 2019, 2020, 2021, 2022 та 2023 роки, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби – 17.04.2023р.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 11.04.2023р. №82-РС її звільнено з військової служби у запас, а наказом від 17.04.2023р. №109 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Під час звільнення з військової служби військовою частиною НОМЕР_1 не було нараховано та виплачено ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як одинокій матері за 2019, 2020, 2021, 2022 та 2023 роки, а рапорт позивача щодо виплати відповідної грошової компенсації відповідачем залишено без розгляду. ОСОБА_1 вважає протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки та зазначає, що вона порушує її права, передбачені ст.ст. 19, 24 Закону України «Про відпустки», абз.2 п.14 ст.10-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2023 року позов задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористанні календарні дні щорічної додаткової відпустки як одинокій матері за період з 2019 по 2023 роки, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 17.04.2023р.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористанні календарні дні щорічної додаткової відпустки, як одинокій матері за 2019, 2020, 2021, 2022, 2023 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, 17.04.2023р.
Не погоджуючись з вказаним рішенням військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та не повне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення від 31.08.2023р. з ухваленням по справі нового судового рішення – про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .
В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні спору судом першої інстанції не надано належної правової оцінки посиланням відповідача на те, що Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністра оборони України від 07.06.2018р. №260, не передбачено компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як одинокій матері. Також, під час дії особливого періоду, воєнного стану даний вид відпустки військовослужбовцям не надається, а грошова компенсація при звільненні з військової служби, за невикористані дні вказаної відпустки військовослужбовцям не виплачується, у зв`язку з відсутністю механізму нарахування (виплати) у Міністерстві оборони України.
Посилається апелянт і на те, що військову службу у в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_1 проходила у період з 01.10.2021р. по 17.04.2023р., а тому судом першої інстанції безпідставно зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористанні календарні дні щорічної додаткової відпустки, як одинокій матері, за 2019, 2020 роки.
Апелянт просить суд апеляційної інстанції врахувати, що ОСОБА_1 пропустила місячний строк звернення до суду з даним позовом, встановлений частиною п`ятою статті 122 КАС України. 
ОСОБА_1 подала письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін. Позивач вважає необґрунтованими посилання апелянта на відсутність підстав для зобов`язання в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористанні календарні дні щорічної додаткової відпустки, як одинокій матері, за 2019, 2020 роки. Стверджує, що в/ч НОМЕР_1 достеменно було відомо, що старший матрос ОСОБА_1 за період служби у в/ч НОМЕР_2 не отримувала компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку за 2019-2020р.р., як одинока матір. Також, позивач зазначає, що припинення надання додаткової відпустки на час особливого періоду не означає припинення прав на таку відпустку. Що ж до посилань апелянта на пропуск строку звернення до суду, то ОСОБА_1 зазначає, що відповідний строк встановлений ст.233 КЗпП України, який продовжено на строк дії карантину, встановленого з метою запобіганню поширенню на території України  гострої респіраторної хвороби COVID-2019, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2.
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що з 02.04.2019р. ОСОБА_1 зарахована на військову службу за контрактом.
У період з 2019 по 2021 роки ОСОБА_1 проходила військову службу у військових частинах НОМЕР_3 та НОМЕР_2 .
Наказом командира в/ч НОМЕР_1 (по особовому складу) від 17.09.2021 №102-РС ОСОБА_1 призначено на посаду старшого оператора взводу зв`язку центру зв`язку командного пункту польового вузла зв`язку в/ч НОМЕР_1 , яка прибула із в/ч НОМЕР_2 .
З 01.10.2021р., на підставі наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01.10.2021р. №208, позивача зараховано до списків особового складу частини, на всі види забезпечення.
Наказом командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 17.04.2023р. №109 старшого матроса ОСОБА_1 , старшого оператора апаратної взводу зв`язку центру зв`язку командного пункту польового вузла в/ч НОМЕР_1 , яку звільнено наказом командира в/ч НОМЕР_1 (по особовому складу) від 11.04.2023p. №82-PC у запас за підпунктом «г» (через сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», визнано такою, що з 17.04.2023р. справи та посаду здала і виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
У вказаному наказі, серед іншого, зазначено, що  відповідно до ч.1 ст.19, ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки», абз.2 п.14 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», щорічну додаткову відпустку як одинока матір за 2019, 2020, 2021, 2022, 2023 роки у кількості 50 (п`ятдесяти) діб ОСОБА_1 не використовувала та компенсацію не отримувала.
При звільненні з військової служби ОСОБА_1 звернулася до в/ч НОМЕР_1 із рапортом про виплату грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як одинокій матері за період з 2019 по 2023 роки. До рапорту позивач додала копію свідоцтва про народження дитини ОСОБА_2 серії НОМЕР_4 від 04.04.2023р. (видане повторно) та копію довідки з відділу реєстрації актів цивільного стану №228 від 07.08.2007р., в якій зазначено, що в свідоцтві про народження ОСОБА_2 відомості про батька записані за вказівкою матері відповідно до ч.1 ст.135 СК України. 
22.05.2022р. представник позивача адвокат Лупуленко О.П. звернулася до в/ч НОМЕР_1 із з адвокатським запитом в порядку ст.24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», в якому, серед іншого, просила надати нормативно-правове обґрунтування підстав відмови військовослужбовцю ОСОБА_1 у виплаті при звільненні з військової служби грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як одинокій матері за період з 2019 по 2023 роки.
Листом від 22.05.2023р. №182/4720 в/ч НОМЕР_1 надала відповідь на вказаний запит, в якому зазначила, що військовослужбовцем не було надано документів, які б могли підтверджувати наявність у ОСОБА_1 статусу одинокої матері за період 2019-2023р.р. Також повідомлено, що під час дії особливого періоду, воєнного стану даний вид відпустки військовослужбовцям не надається, а грошова компенсація при звільненні з військової служби, за невикористані дні вказаної відпустки військовослужбовцям не виплачується, у зв`язку з відсутністю механізму нарахування (виплати) у Міністерстві оборони України.
Вважаючи протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки як одинокій матері за період з 2019 по 2023 роки ОСОБА_1 оскаржила її в судовому порядку. 
Задовольняючи позов суд першої інстанції врахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену  у постанові від 21.08.2019р. у зразковій справі №Пз/9901/4/19, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки. Право військовослужбовця на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації, не може бути обмеженим. Суд першої інстанції не прийняв до уваги посилання відповідача на те, що у 2019-2020р.р. ОСОБА_1 не проходила військову службу у в/ч НОМЕР_1 , зазначивши, що компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, надається військовослужбовцю при звільненні з військової служби, тобто по всіх видах забезпечення та виплату всіх належних компенсацій повинна здійснити та військова частина, в якій військовослужбовець припиняє військову службу.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 05.11.1996р. №504/96-ВР (далі – Закон №504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до ст.19 Закону №504/96-ВР одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).
Згідно ч.8 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. №2011-ХІІ (далі – Закон №2011-ХІІ) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
Отже, оскільки позивач у 2019-2023 роках була одинокою матір`ю, що підтверджується матеріалами справи, то вона, окрім основної щорічної відпустки, мала право на додаткову відпустку як одинока матір на підставі ст. 19 Закону №504/96-ВР (тривалістю 10 календарних днів за кожний рік служби без урахування святкових і неробочих днів).
Абзацом третім частини 14 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ передбачено, що рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до ч.ч.17-19 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені пунктами першим, шостим та дванадцятим цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених пунктом першим цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися частина щорічної основної відпустки, а також відпустка за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення. Кожна із зазначених відпусток може бути надана тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Частина щорічної основної відпустки може бути надана один раз протягом календарного року за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу.
Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток припиняється, крім відпустки військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами; відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та в разі якщо дитина потребує домашнього догляду - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку (якщо обоє батьків є військовослужбовцями, - одному з них за їх рішенням); відпустки у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії.
При цьому, визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України від 21.10.1993р. №3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06.12.1991р. №1932-XII «Про оборону України».
За визначенням статті 1 Закону №3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Стаття 1 Закону №1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Крім того, в статті 1 Закону №3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
У постанові від 21 серпня 2019 року у зразковій справі №620/4218/18 Велика Палата Верховного Суду вказала, що аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом №2011-ХІІ не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку особа набула за період проходження  військової служби.
Водночас, Верховний Суд зазначив, що у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується Законами №2011-ХІІ та №504/96-ВР.
За таких обставин, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки.
Згідно ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
В апеляційній скарзі апелянт не заперечує право ОСОБА_1 на додаткову відпустку як одинокій матері за 2019-2023р.р., а також не  заперечує факт не реалізації позивачем вказаного права та не отримання грошової компенсації за даний вид відпустки. 
А відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що при звільненні з військової служби у запас Збройних Сил України позивач мала право на отримання грошової компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку, як одинокій матері.
Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що оскільки позивач проходила військову службу у в/ч НОМЕР_1 у період з 01.10.2021р. по 17.04.2023р., тому судом першої інстанції безпідставно зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористанні календарні дні щорічної додаткової відпустки, як одинокій матері, за 2019, 2020 роки.
Як вже зазначалося, абзацом третім частини 14 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ передбачено виплату відповідної грошової компенсації у рік звільнення. А відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що незалежно від того в який період і в яких військових частинах позивач проходила службу, розрахунок з нею по всіх видах забезпечення та виплату всіх належних їй компенсацій повинна здійснити та військова частина, в якій вона припиняє військову службу.
На користь такого висновку свідчить і те, що, як слідує зі змісту наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 17.04.2023р. №109, при звільненні ОСОБА_1 з військової служби та виключенні її із списків військової частини та всіх видів забезпечення саме в/ч НОМЕР_1 здійснила виплату на користь позивача грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки учасника бойових дій за 2019, 2020, 2021, 2022 та 2023 роки. 
Також, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання апелянта на пропуск ОСОБА_1 строку звернення з даним позовом до суду.
До 19.07.2022р. статтею 233 КЗпП України звернення до суду з позовними вимогами про стягнення сум заробітної плати (грошового забезпечення) строком звернення не обмежувалося.
19.07.2022р. набрав чинності Закон України від 01.07.2022р. №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким, зокрема у КЗпП України викладено в іншій редакції деякі положення ст.ст. 116, 233, 234 (щодо строку звернення до суду з позовом).
Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Позивача звільнено з військової служби наказом від 11.04.2023р., виключено зі списків особового складу частини наказом від 17.04.2023р., а з позовом про виплату всіх сум, на належать при звільненні, ОСОБА_1 звернулася 27.06.2023р., тобто в межах строку, встановленого ч.2 ст.233 КЗпП України
Таким чином, доводи апеляційної скарги військової частини НОМЕР_1 правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги відповідача та скасування рішення від 31.08.2023р. колегія суддів не вбачає.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -          
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2023 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

                                                      Повний текст судового рішення виготовлений 14 листопада 2023 року.

Головуючий:                                                                                                                     І.Г. Ступакова

Судді:                                                                                                                                А.І. Бітов

                                                                                                                                        О.В. Лук`янчук