ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 жовтня 2023 року
м. Київ
справа № 643/215/23
провадження № 51-3892км23
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                 ОСОБА_1 ,
суддів                                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,  
за участю:
секретаря судового засідання                   ОСОБА_4 ,
прокурора                                                      ОСОБА_5 ,  
захисника                                                    ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),               
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника в інтересах засудженого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 на вирок Харківського апеляційного суду від 24 квітня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021221170002028, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 191, ч. 2 ст. 289 Кримінального кодексу України (далі - КК України). 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Московського районного суду м. Харкова від 18 січня 2023 року ОСОБА_7 засуджено до покарання: за ч. 1 ст. 191 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 2 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.
Згідно зі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки.
Відповідно до ст. 76 КК України суд зобов`язав ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат, речових доказів та арешту автомобілів. 
Згідно з вироком суду ОСОБА_7 засуджено за те, що він у січні - вересні 2021 року  вчинив розтрату чужого майна, яке було йому ввірено, заподіявши потерпілому  ОСОБА_8 матеріальну шкоду у розмірі 59 756,78 грн, та у грудні 2021 року - незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно, заподіявши потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду у розмірі 83 730 грн за обставин, викладених у вироку. 
Вироком Харківського апеляційного суду від 24 квітня 2023 року вирок місцевого суду в частині призначення ОСОБА_7 покарання скасовано. Призначено ОСОБА_7 покарання: за ч. 1 ст. 191 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 2 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна. У решті вирок стосовно ОСОБА_7 залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати вирок апеляційного суду у зв`язку з невідповідністю призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість. 
Вважає, що суд апеляційної інстанції в повній мірі не врахував молодого віку засудженого ОСОБА_7 , його стану здоров`я, родинного стану, відсутності судимостей. Просить врахувати щире каяття ОСОБА_7 у вчиненому, допомогу слідству, відсутність претензій та матеріальної шкоди зі сторони потерпілих. Зазначає, що засуджений не мав офіційного працевлаштування, але працював на станції технічного обслуговування автомобілів та 21 червня 2023 року зареєструвався як фізична особа -підприємець. Просить застосувати стосовно підзахисного положення ст. 75 КК України.    
Позиції учасників судового провадження
Захисник ОСОБА_6 підтримала свою касаційну скаргу.
Прокурор ОСОБА_5 заперечувала щодо задоволення касаційної скарги захисника.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, за які його засуджено, та кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 191, ч. 2 ст. 289 КК України в касаційній скарзі захисника не оспорюються. Доводи сторони захисту зводяться до невідповідності призначеного апеляційним судом покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі ОСОБА_7 через суворість.
Ці доводи, на думку колегії суддів Верховного Суду, є необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Під час вибору заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид і розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.
Як убачається з вироку суду першої інстанції, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання ОСОБА_7 , місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, які відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким та тяжким, дані про особу винного, котрий на обліках у лікарів психіатра і нарколога не перебуває, обставину, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 , - щире каяття, відсутність обставин, які обтяжують покарання.
Суд першої інстанції, обґрунтовуючи необхідність призначення покарання без ізоляції від суспільства, взяв до уваги ступінь суспільної небезпеки вчинених кримінальних правопорушень, конкретні обставини справи, дані про особу ОСОБА_7 , обставину, що пом`якшує покарання, відсутність обставин, які обтяжують покарання, ставлення обвинуваченого до скоєного, вплив призначеного покарання на виправлення обвинуваченого.
Перший заступник керівника Харківської обласної прокуратури ОСОБА_10  оскаржив вирок місцевого суду в апеляційному порядку, вважав застосування місцевим судом положень ст. 75 КК України стосовно ОСОБА_7 необґрунтованим. При цьому в апеляційній скарзі прокурор зазначав, що ОСОБА_7 ніде не працює, отже, суспільно корисною працею не займається, а тому застосування положень ст. 75 КК України стосовно ОСОБА_7 не може сприяти його перевихованню та виправленню.
Як визначено в ч. 2 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Скасовуючи вирок місцевого суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, апеляційний суд з урахуванням доводів, викладених в апеляційній скарзі прокурора, дійшов висновку про те, що суд першої інстанції не в повній мірі виконав вимоги ст. 65 КК України. Апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції врахував одні й ті самі обставини як під час призначення покарання, так і для вирішення питання про необхідність звільнення від його відбування з випробуванням, не навів переконливих обставин, які давали підстави для застосування до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України, отже, вважав вирок суду неналежно вмотивованим. Також апеляційний суд зазначив, що місцевий суд у ході звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням не приділив належної уваги ступеню тяжкості вчинених злочинів та фактичним обставинам кримінального провадження, а також не врахував, що обвинувачений офіційно не працевлаштований, суспільно корисною працею не займався, офіційного заробітку та міцних соціальних зв`язків не мав, що негативно характеризує ОСОБА_7 . З урахуванням наведеного апеляційний суд погодився з доводами, зазначеними в апеляційній скарзі прокурора, про м`якість покарання у зв`язку із застосуванням стосовно ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України.
Скасовуючи вирок у частині призначеного ОСОБА_7 покарання та ухвалюючи в цій частині свій вирок, суд апеляційної інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, відомості про особу обвинуваченого (він офіційно не працевлаштований, неодружений, утриманців не має, на обліку в лікаря-психіатра та в лікаря-нарколога не перебуває), обставину, яка пом`якшує покарання, - щире каяття, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання, та призначив йому покарання в межах санкцій, передбачених ч. 1 ст. 191, ч. 2 ст. 289 КК України, у виді позбавлення волі з реальним його відбуттям. Крім того, апеляційний суд зазначив, що обвинувачений ОСОБА_7 не оспорював відомостей про те, що в Дарницькому районному суді м. Києва розглядається кримінальне провадження за ч. 1 ст. 289 КК України стосовно нього.  Також апеляційний суд врахував, що потерпілі не заявляли цивільних позовів до обвинуваченого; майно потерпілих, яким ОСОБА_7  незаконно заволодів згідно з пред`явленим обвинуваченням, у ході досудового розслідування було вилучено працівниками поліції та повернуто потерпілим ОСОБА_8 і ОСОБА_9 . 
Апеляційний суд, враховуючи апеляційну вимогу прокурора, не призначав ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 289 КК України додаткового покарання у виді конфіскації майна.
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з такими висновками апеляційного суду та вважає їх обґрунтованими. Крім того, враховує думку потерпілого ОСОБА_9 , який у своїй заяві просив залишити касаційну скаргу захисника без задоволення, а вирок апеляційного суду - без змін.
Отже, покарання засудженому призначено відповідно до вимог закону, за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для його виправлення й попередження вчинення ним нових злочинів, відповідає приписам статей 50, 65 КК України, засадам справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації. Таким чином, підстав уважати призначене засудженому покарання явно несправедливим через його суворість та підстав для застосування положень ст. 75 КК України, про що захисник зазначає в касаційній скарзі, колегія суддів не вбачає. 
Вирок суду апеляційної інстанції є законним, вмотивованим та обґрунтованим, відповідає приписам статей 370, 420 КПК України, підстав для його скасування чи зміни в ході касаційного розгляду не встановлено.
Невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого в суді касаційної інстанції не встановлено, а тому касаційна скарга захисника  ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Харківського апеляційного суду від 24 квітня 2023 року щодоОСОБА_7  залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника  ОСОБА_6 - без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                   ОСОБА_3