Справа № 463/4339/17                                Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В. 
Провадження № 22-ц/811/1998/22                        Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
Провадження №22-ц/811/1999/22

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
05 грудня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі: 
                головуючої: Н.П. Крайник 
суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри
                при секретарі: О.О. Гай
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 червня 2022 року та на додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 липня 2022 року та апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 на додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, -
                                       в с т а н о в и в: 
31 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики.
З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 17.04.2019 року просив стягнути з  ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 49465,46 доларів США, з яких 20 000 доларів США - сума основного боргу, 7443,58 доларів США - штрафні санкції за період з 20.08.2015 року до 20.02.2016 року, 22021,88 доларів США – штрафні санкції за період з 21.02.2016 року до 17.04.2019 року.
Позов обгрунтовував тим, що 14.06.2013 року ОСОБА_4 позичила у нього у присутності свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 грошові кошти в розмірі 100 000 доларів США. Оскільки сума договору позики перевищувала у понад 10 разів встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, договір позики було вчинено у письмовій формі, про що свідчить боргова розписка від 14.06.2013 року. За умовами вказаного договору позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 100 000 доларів США у борг, який відповідач зобов`язувалась повернути протягом 20 місяців від моменту усної вимоги. На виконання зобов`язань за договором позики відповідач після усної вимоги позивача 19.10.2013 року повернула йому частину боргу у розмірі 15 000 доларів США, про що свідчить відмітка на зворотній стороні розписки. Решту суми 85 000 доларів США ОСОБА_4 згідно розписки повинна була повернути до 19.08.2015 року. У період з жовтня 2013 року по серпень 2015 року позивачем було отримано від ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 70 000 доларів США. Крім того, 20.02.2016 року відповідач з порушенням умов договору позики повернула ще 10 000 доларів США. Оскільки відповідач частину суми у розмірі 10 000 доларів США повернула несвоєчасно, а частину боргу у розмірі 20 000 доларів США не повернула взагалі, відтак просив стягнути з  ОСОБА_4 49465,46 доларів США, з яких 20 000 доларів США – сума основного боргу, 7443,58 доларів США – штрафні санкції за період з 20.08.2015р. до 20.02.2016р., 22021,88 доларів США – штрафні санкції за період з 21.02.2016р. до 17.04.2019р. У підтвердження вимог покликався на копію боргової розписки та інші долучені до справи документи.
       Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 22 червня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики - відмовлено.
Додатковим рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 26 липня 2022 року заяву відповідача ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на відшкодування судових витрат, пов`язаних з оплатою судової психологічної експертизи в розмірі 10000,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 35000,00 грн.
В решті заяву залишено без задоволення за безпідставністю.
       Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 червня 2022 року оскаржив ОСОБА_1 .
       Вважає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, винесеним з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Зазначив, що зміст розписки від 14.06.2013 року, яка власноручно написана ОСОБА_7 та підписана як нею, так і свідками ОСОБА_6 та ОСОБА_5 свідчить про те, що між сторонами укладено договір позики. Вказує, що розписка є документом, що підтверджує боргове зобов`язання ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 , оскільки містить умови отримання позичальником у борг суми коштів із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Вважає, що оскільки презумпція правомірності укладеного між сторонами правочину у встановленому порядку ним не спростована, то доводи відповідачки про неотримання нею коштів від позивача за зазначеною розпискою є неспроможними. Крім того, у тексті розписки відсутні будь-які відомості про те, що розписка була надана ОСОБА_2 в якості гарантії розрахунку за виготовлення ОСОБА_1 документів на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , на що вона покликається. 
В частині оскарження додаткового рішення суду ОСОБА_1 зазначено, що відповідачем не доведено понесення витрат на правову допомогу у заявленому нею розмірі та такі є неспівмірними зі складністю справи та часом, затраченим адвокатом. Крім того, матеріали справи не містять жодних доказів про оплату відповідачем витрат на правову допомогу, починаючи з листопада 2017 року, а зазначена відповідачем сума гонорару у розмірі 105 000 грн не відповідає попередньому розрахунку суми судових витрат. Крім того, судом безпідставно стягнуто витрати, понесені відповідачкою на проведення судово-психологічної експертизи у даній справі.
Просить рішення суду скасувати та постановити нову постанову, якою позов задовольнити у повному обсязі.
       Додаткове рішення суду просить скасувати і відмовити у задоволенні заяви.
Додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 липня 2022 року оскаржив представник  ОСОБА_2 - ОСОБА_3 .
       Вважає, що рішення суду підлягає частковому скасуванню, зокрема, в частині відмови у задоволенні заяви про стягнення судових витрат в повному обсязі. Дійсно п.3.1 договору в редакції від 09.11.2017 року було передбачено фіксований гонорар адвоката в сумі 35 000 грн. Однак, протягом 5 років слухання даної справи, з врахуванням кон`юктури ринку та наданої правової допомоги за цей час, враховуючи інфляційні процеси, непередбачуване збільшення кількості судових засідань і складених адвокатами процесуальних документів, 01.06.2022 року відповідачем та АО «Мицик, Кравчук і Партнери» було внесено зміни до договору про надання правової допомоги №486 від 09.11.2017 року згідно яких правова допомога оплачується клієнтом виконавцю фіксованим гонораром в сумі 105 000 грн.
Просить в цій частині додаткове рішення скасувати та ухвалити нове, яким заяву ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 105 000 гривен витрат на професійну правову (правничу) допомогу задоволити в повному обсязі.
У засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача  ОСОБА_1 -  ОСОБА_8 просив апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити, а у задоволенні апеляційної скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відмовити. 
Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 просили апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити, а у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити.
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги слід задовольнити частково з наступних мотивів. 
Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із ч.ч. 1,2 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Частиною 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно з ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Виходячи з положень ч. 2  ст. 1047 ЦК України, допускається пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц, провадження № 61-4560 св 21.
Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядок, що встановлені договором.
Відповідно до ст. 525 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.
Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із ч.1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).
За змістом ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2 ст.625 ЦК України).
За змістом ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов.
Судом встановлено, що згідно з розпискою від 14 червня 2013 року ОСОБА_9 зобов`язувалася повернути ОСОБА_1 борг у сумі 100 000 (сто тисяч) доларів США протягом 20 (двадцяти) місяців від моменту усної вимоги (т.1 а.с.15). Вказана розписка власноруч підписана ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , а також свідками ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , про що сторонами не заперечується.
На звороті вказаної розписки містяться записи ОСОБА_1 щодо отримання ним від ОСОБА_10 впродовж 2013-2016 р.р. коштів наступними частинами:
02.01.2014 року - повернення 10 000 (десять тисяч) доларів США боргу;
08.02.2014 року - повернення 15 000 (п`ятнадцять тисяч) доларів США боргу;
06.06.2014 року - повернення 10 000 (десять тисяч) доларів США боргу;
05.08.2014 року - повернення 10 000 (десять тисяч) доларів США боргу;
02.12.2014 року - повернення 5 000 (п`ять тисяч) доларів США боргу;
20.02.2016 року - повернення 10 000 (десять тисяч) доларів США боргу ( т.1 а.с.15 зворот).
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не виникло правовідносин із договору позики, оскільки жодних коштів ОСОБА_4 від ОСОБА_1 не отримувала. Зазначене вбачається зі змісту самої розписки, копію якої позивачем долучено до позовної заяви та висновку судово-психологічної експертизи.
       Однак, колегія суддів з таким висновком суду не погоджується з огляду на наступне.
Як вбачається зі змісту розписки, написаної  ОСОБА_4 14.06.2013 pоку, у такій зазначено «Я, ОСОБА_7 , зобов`язуюсь повернути ОСОБА_1 борг в сумі 100 000 доларів США протягом 20 місяців календарних від моменту усної вимоги».
Про будь-яке інше зобов`язання, крім зобов`язання відповідачки повернути позивачу борг у сумі 100 000 доларів США у визначений сторонами строк, розписка не містить, що на думку колегії суддів, підтверджує існування між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 правовідносин, що виникають з договором позики.
Розписка підписана ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , а також свідками ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .
Про наявність між сторонами договору позики свідчить і наявність у позивача оригіналу розписки, на звороті якої містяться письмові відмітки ОСОБА_1 про повернення ОСОБА_9 впродовж 2013-2016 pоків боргу ОСОБА_1 .
Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних правовідносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. 
       Враховуючи, що на підтвердження укладення договору позики та його умов відповідно до положень ст.1047 ЦК України може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей; наявність боргової розписки у позикодавця ОСОБА_1 , якраз і підтверджує наявність між сторонами правовідносин, що виникають з договору позики.
       Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17.
       Таким чином, розписка від 14.06.2013 року є документом, що підтверджує боргове зобов`язання ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 , оскільки містить зобов`язання про повернення боргу та дату укладення.
Доводи відповідачки про те, що розписка від 14.06.2013 року, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, не містить умов отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення і дату отримання коштів; сам факт існування такої розписки не свідчить про факт укладення договору позики; розписка, надана позивачем, за своєю природою не відповідає договору позики  не заслуговують на увагу, оскільки у матеріалах справи відсутні докази її звернення до ОСОБА_1 із вимогою про повернення коштів, переданих нею за розпискою та докази про звернення ОСОБА_2 до правоохоронних чи судових органів із заявою (позовом) з приводу надання нею розписки під впливом обману зі сторони ОСОБА_1 .
Колегія суддів звертає увагу на те, що у тексті розписки від 14.06.2013р. відсутні відомості про те, що розписка була надана ОСОБА_9 в якості гарантії розрахунку за виготовлення ОСОБА_1 документів на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , про що стверджувала в суді відповідачка.
Таким чином, враховуючи, що правомірність укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору позики від 14.06.2013 року у судовому порядку не спростована, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача суми неповернутого боргу за розпискою, а саме грошових коштів в розмірі 20 000 доларів США є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.
Щодо позовних вимог в частині стягнення штрафних санкції (інфляційних втрат за період прострочення та трьох процентів річних), то у задоволенні таких слід відмовити, оскільки відповідно до розписки від 14.06.2013 року сторонами погоджено, що відповідачка повинна повернути борг позивачу протягом 20 місяців від моменту усної вимоги, однак встановити факт та дату пред`явлення такої усної вимоги позивачем до відповідачки не є можливим, тому такі до задоволення не підлягають, оскільки судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 червня 2022 року слід задовольнити. Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 червня 2022 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов  ОСОБА_1 задоволити частково. Стягнути з  ОСОБА_4  в користь  ОСОБА_1 20 000 доларів США.В решті позовних вимог відмовити.
З приводу додаткового рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 липня 2022 року, то його слід також скасувати, а у задоволенні заяви ОСОБА_4 – відмовити, виходячи з такого.
Як вказано в постанові Верховного Суду від 05.07.2023 року у справі № 904/8884/21, за загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення. 
       Додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.
       Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.
       Отже, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування основного рішення суду першої інстанції, то додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 липня 2022 року також слід скасувати, а у задоволенні заяви ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення слід відмовити.
       Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
          п о с т а н о в и в:  
         Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 червня 2022 року задоволити.
         Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 червня 2022 року скасувати.
       Ухвалити нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задоволити частково.
 Стягнути з  ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 20 000 доларів США.
       В решті позовних вимог відмовити.
       Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 липня 2022 року задоволити частково.
         Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 липня 2022 року задоволити.
       Додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 липня 2022 року скасувати.
         У задоволенні заяви ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення відмовити. 
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
       Повний текст постанови складено 15 грудня 2023 року.

Головуючий:                 Н.П. Крайник 

Судді:                Я.А. Левик

                                                                                        М.М. Шандра