Постанова
Іменем України
25 жовтня 2023 року
м. Київ
справа № 757/49061/20-ц
провадження № 61-2825св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., 
Шиповича В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач - Офіс Генерального прокурора,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на постанову Київського апеляційного суду, 
у складі колегії суддів: Сліпченка О. І., Сушко Л. П., Суханової Є. М., 
від 24 січня 2023 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2020 року ОСОБА_4 , ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до Офісу Генерального прокурора, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_3 , про визнання права власності на тимчасово вилучене майно.
Позовна заява  ОСОБА_5 , ОСОБА_2 мотивована тим, що 01 вересня 
2015 року в належній їм квартирі під час обшуку у кримінальному провадженні № 42015000000001561 щодо їх сина ОСОБА_3 , були вилучені грошові кошти, які є їх власністю, як подружжя.
Стороною обвинувачення під час судового розгляду у кримінальній справі не було доведено, що вилучені 01 вересня 2015 року грошові кошти на загальну суму 38 295 доларів США набуті в результаті вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 199 КК України або що ці кошти є власністю ОСОБА_3 . 
Крім того, такі обставини не встановлені ні вироком Деснянського районного суду м. Києва від 21 липня 2016 року, ні вироком Апеляційного суду міста Києва від 23 червня 2017 року у кримінальній справі № 754/7388/16-к.
Вказані кошти є їх власними заощадженнями, спільно набутими за час шлюбу із 1987 року.
Посилаючись на викладене,  ОСОБА_4 та ОСОБА_2 просили суд визнати за ними право спільної сумісної власності на грошові кошти у сумі 
38 295 доларів США, а саме на банкноти в кількості 460 штук, які було вилучено 01 вересня 2015 під час обшуку в їх житлі за адресою: 
АДРЕСА_1 (окрім банкноти номіналом 100 доларів США з номером HD98020487А та реквізитами В2-В152-114-D4-2006A, яку було знищено за вироком суду).
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Печерського районного суду м. Києва, у складі судді Новака Р. В., від 07 грудня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що позивачі не надали належних доказів на підтвердження того, що спірні кошти є їх власністю. При цьому суд відхилив надані ОСОБА_6 , ОСОБА_2 докази щодо відчуження автомобілів «MAN» та «AUDI A6», оскільки вважав, що із наданих доказів неможливо встановити вартість відчужених автомобілів.
Свідчення позивачів та третьої особи суд оцінив критично, пославшись на те, що вони є зацікавленими у результаті розгляду справи.
Короткий зміст оскаржуваної постанови апеляційного суду
Постановою Київського апеляційного суду від 24 січня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 , ОСОБА_2 задоволено, рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 грудня 2021 року скасовано та ухвалене нове судове рішення про задоволення позову. 
Визнано за ОСОБА_6 і ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на грошові кошти в сумі 38 295 доларів США, а саме на грошові банкноти в кількості 460 штук, які було вилучено 01 вересня 2015 року під час обшуку в рамках кримінального провадження № 42015000000001561 від 20 липня 
2015 року в їх власному житлі за адресою: 
АДРЕСА_1 (крім банкноти номіналом 100 доларів США з номером HD98020487A та реквізитами B2-B152-114-D4-2006A, яку знищено за вироком суду). Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_5 та 
ОСОБА_2 судовий збір по 13 137,50 грн на користь кожного.
Колегія суддів, задовольняючи позов, виходила з того, що грошові кошти в сумі 38 295 доларів США, які були вилучені в квартирі позивачів, є їх спільним майном. Доказів того, що ці гроші належали їх сину ОСОБА_3 матеріали справи не містять, як не доводилась вказана обставина і в ході судового розгляду кримінальної справи.
При цьому суд першої інстанції помилково не прийняв до уваги посилання позивачів на те, що кошти було отримано від продажу належних їм транспортних засобів: вантажного автомобіля «MAN» і автомобіля «AUDI A6». Зазначені обставини об`єктивно вказують на те, що у позивачів могли бути кошти від продажу автомобілів. Водночас відповідачем не спростована вартість проданих транспортних засобів та її відповідність сумі грошових коштів, які були вилучені при обшуку.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі Офіс Генерального прокурора просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 24 січня 2023 року, залишивши в силі рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 грудня 2021 року.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
28 лютого 2023 року Офіс Генерального прокурора подав касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 24 січня 2023 року.
Ухвалою Верховного Суду від 13 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції. У травні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, посилаючись на відсутність висновку Верховного Суду щодо застування норм права, які регулюють питання захисту права власності на грошові кошти, що були вилучені під час обшуку в рамках кримінального провадження та які речовими доказами не визнавались.
Звертає увагу, що позивачами надавалась різна інформація щодо походження коштів, зокрема ОСОБА_2 зазначала, що продала належне їй майно (автомашину, квартиру, земельну ділянку), потім ОСОБА_2 та ОСОБА_4 вказували, що кошти є спільним набутим майном подружжя, а в подальшому, що ці кошти отримані від продажу автомобілів «MAN» та 
«AUDI А6». Натомість із наданих позивачами доказів неможливо встановити розмір вартості відчужених автомобілів «MAN» та «AUDI A6».
Вважає, що у розглядуваній справі необхідно встановити правомірність набуття грошових коштів.
Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу
У травні 2023 року  ОСОБА_4 та ОСОБА_2 подали до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість постанови апеляційного суду, просять касаційну скаргу залишити без задоволення.
Вказують, що відповідач під час розгляду справи судами попередніх інстанцій не посилався, як на підставу для відмови у задоволенні позову, на те, що позивачами надавалась різна інформація щодо походження коштів.
Звертають увагу на презумпцію правомірності набуття права власності, визначену частиною другою статті 328 ЦК України, відповідно до якої право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
При цьому відповідачем не доведено того, що спірні кошти неправомірно набуті позивачами або, що вони належать ОСОБА_3 .
Фактичні обставини справи встановлені судами 
Головним слідчим управлінням Служби безпеки України здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні 
№ 42015000000001562 від 20 липня 2015 року стосовно ОСОБА_3 за частиною третьою статті 199 КК України, ОСОБА_7 за частиною третьою статті 199 КК України та ОСОБА_8 за частиною другою статті 199 КК України.
01 вересня 2015 року під час обшуку квартири 
АДРЕСА_2 , працівниками СБУ виявлено та вилучено грошові кошти на загальну суму 38 395 доларів США, номіналом по 5, 10, 20, 50 та 
100 доларів.
Квартира АДРЕСА_2 , на праві спільної власності належить ОСОБА_9 та ОСОБА_2 .
Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва 
від 18 вересня 2015 року у справі № 761/27140/15-к, накладено арешт на грошові кошти на загальну суму 38 395 доларів США (461 банкнота номіналом 5, 10, 20, 50 та 100 доларів США з серіями та номерами зазначеними в описовій частині ухвали).
Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 21 липня 2016 року у справі № 754/7388/16-к, зокрема ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 199 КК України, та призначено покарання, із застосуванням статті 69 КК України, у виді позбавлення волі на строк п`ять років, без конфіскації майна. На підставі статті 75 КК України звільнено ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням та встановлено іспитовий строк.
Крім того, вказаним вироком суду вирішено питання щодо речових доказів, зокрема вирішено знищити банкноту номіналом 100 доларів США з номером HD98020487A та реквізитами B2-B152-114-D4-2006A, яка не відповідає аналогічним банкнотам, які знаходяться в офіційному обігу країни виробника (США).
23 червня 2017 року Апеляційним судом м. Києва у справі № 754/7388/16-к постановлено вирок, яким скасовано вирок Деснянського районного суду 
м. Києва від 21 липня 2016 року в частині призначення покарання, зокрема ОСОБА_3 та у цій частині постановлено новий вирок, яким 
призначено ОСОБА_3 за частиною третьою статті 199 КК України, із застосуванням статті 69 цього ж Кодексу, покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років з конфіскацією всього майна, яке є в його особистій власності. В іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Вказаними вироками не вирішувалось питання щодо вилучених 01 вересня 2015 року за адресою: АДРЕСА_1 , грошових коштів на загальну суму 38 295 доларів США.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04 червня 2021 року у справі № 754/7388/16-к було розглянуто клопотання прокурора Офісу Генерального прокурора в порядку статті 537 КПК України у кримінальному провадженні № 42015000000001561 від 20 липня 2015 року про звернення грошових коштів в дохід держави та відмовлено у його задоволенні. Під час розгляду вказаного клопотання суд врахував, що стороною обвинувачення під час судового розгляду кримінальної справи не доводилось те, що вилучені 01 вересня 2015 року грошові кошти на загальну суму 38 295 доларів США набуті в результаті вчинення кримінального правопорушення, а також що вони є власністю ОСОБА_3 . Ці обставини не встановлені і вироком суду. Також суд зазначив, що відповідно до частини дванадцятої статті 100 КПК України спір про належність речей, що підлягають поверненню, вирішується в порядку цивільного судочинства.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
За змістом статті 328 ЦПК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Статтею 170 КПК України у редакції, чинній на момент накладення арешту, визначено, що арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у разі якщо до такої юридичної особи може бути застосовано захід кримінально-правового характеру у вигляді конфіскації майна, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.
Арешт може бути накладено на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковому вигляді, цінні папери, корпоративні права, які перебувають у власності у підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, і перебувають у нього або в інших фізичних, або юридичних осіб, а також які перебувають у власності юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, з метою забезпечення можливої конфіскації майна, спеціальної конфіскації або цивільного позову.
Відповідно до частини четвертої статті 174 ЦПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.
У розглядуваній справі спір виник щодо грошових коштів у розмірі 38 295 доларів США, які 01 вересня 2015 року вилучені під час обшуку квартири 
АДРЕСА_2 , належної ОСОБА_9 та ОСОБА_2 .
Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва 
від 18 вересня 2015 року у справі № 761/27140/15-к на вказані грошові кошти накладено арешт.
23 червня 2017 року Апеляційним судом м. Києва у справі № 754/7388/16-к постановлено вирок, яким призначено ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є в його особистій власності.
Цим вироком не вирішувалось питання щодо вилучених 01 вересня 2015 року за адресою: АДРЕСА_1 , грошових коштів на загальну суму 38 295 доларів США.
Також вказаним вироком не скасовано арешт, який накладений ухвалою слідчого судді від 18 вересня 2015 року під час кримінального провадження на грошові кошти у розмірі 38 295 доларів США.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18 лютого 2019 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 12 вересня 2019 року, у справі № 754/7388/16-к відмовлено в задоволенні заяви 
ОСОБА_2 про скасування арешту майна, оскільки досудове розслідування по кримінальному провадженню закінчено (є вирок суду), а тому суд не може вирішити питання щодо скасування арешту майна на підставі статті 174 
КПК України, на яку посилається заявник. Роз'яснено право звернутись до суду щодо вирішення спірного питання в порядку, передбаченому 
статтею 539 КПК України.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 29 квітня 2020 року у справі № 754/7388/16-к відмовлено у задоволенні клопотання  ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про скасування арешту, накладеного на майно, та повернення його власникам, - грошових коштів в сумі 38 295 доларів США. Наголошено, що заявники не позбавленні можливості вирішити питання про право власності на вказані грошові кошти в порядку цивільного судочинства.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 серпня 2020 року у справі 
№ 754/7388/16-к відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , ОСОБА_5 на ухвалу Деснянського районного суду 
м. Києва від 29 квітня 2020 року, оскільки вказана ухвала не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04 червня 2021 року у справі № 754/7388/16-к розглянуто клопотання прокурора Офісу Генерального прокурора про звернення спірних грошових коштів в дохід держави та відмовлено у його задоволенні. Судом під час розгляду вказаного клопотання встановлено, що стороною обвинувачення під час судового розгляду не доводилось те, що вилучені 01 вересня 2015 року справжні грошові кошти на загальну суму 38 295 доларів США набуті в результаті вчинення кримінального правопорушення, а також що вони є власністю ОСОБА_3 . Ці обставини не встановлені вироком суду. Крім того, суд зазначив, що відповідно до частини дванадцятої статті 100 
КПК України спір про належність речей, що підлягають поверненню, вирішується в порядку цивільного судочинства.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 200/14342/18 роз`яснено, що за змістом частини дванадцятої статті 100 КПК України у порядку цивільного судочинства слід вирішувати спір про належність речей, що підлягають поверненню, а не про усунення перешкод у користуванні майном, переданим на відповідальне зберігання у межах кримінального провадження.
Аргументи заявника про те, що позивачами надавались різні пояснення щодо походження коштів, не свідчать про наявність підстав для скасування постанови апеляційного суду, оскільки суть цих пояснень зводиться того, що спірні кошти належать саме подружжю ОСОБА_3 , а не будь-яким іншим особам, про що позивачі послідовно стверджували від моменту вилучення коштів.
Зокрема вже під час вирішення 18 вересня 2015 року слідчим суддею питання про накладення арешту на грошові кошти, вилучені під час обшуку, 
ОСОБА_4 і ОСОБА_2 наполягали, що ці кошти належать їм, а не 
ОСОБА_3 , що останній підтверджував у судовому засіданні.
Матеріалами справи не підтверджено неправомірного набуття позивачами спірних коштів.
Крім того, Верховний Суд звертає увагу, що на час ухвалення апеляційним судом оскарженої постанови фактично склалась юридична колізія, з огляду на те, що кошти було вилучено 01 вересня 2015 року, вирок суду щодо ОСОБА_3 набрав законної сили 23 червня 2017 року, однак доля спірних коштів тривалий час залишалась невирішеною в порядку кримінального судочинства, зокрема вироками судів питання щодо цих коштів не вирішено; ухвалами судів за результатами розгляду скарг/клопотань в порядку КПК України відмовлено як прокурору у зверненні коштів в дохід держави, так і ОСОБА_9 і ОСОБА_2 у поверненні коштів. При цьому вироки судів не містять висновків про те, що вилучені у квартирі подружжя ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 38 295 доларів США одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від нього, або майном в яке їх було повністю або частково перетворено. Відомості про наявність відкритого виконавчого провадження щодо виконання вироку суду в частині конфіскації майна ОСОБА_3 та звернення спірних коштів в дохід держави в порядку конфіскації, Автоматизована система виконавчого провадження не містить.
Зважаючи на наявність остаточного судового рішення у кримінальній справі щодо ОСОБА_3 , та з огляду на роз`яснення судів (зокрема в ухвалі Деснянського районного суду м. Києва від 29 квітня 2020 року у справі 
№ 754/7388/16-к) щодо можливості вирішити питання про право власності на грошові кошти в порядку цивільного судочинства, подружжям ОСОБА_3 і було подано розглядуваний позов у цивільній справі.
За таких обставин, враховуючи принципи цивільного судочинства, спір мав вирішуватись з огляду на надані сторонами докази щодо належності спірних коштів.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Стандарт доказування у цивільних справах - це та ступінь достовірності та достатності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення виконаним, а фактичну обставину - доведеною (стандарт «більшої вірогідності»). Водночас, стандарт доказування у кримінальному процесі є іншим, коли доведеним вважається те, що суд визнає встановленим «поза розумним сумнівом».
Оцінивши надані сторонами докази, зокрема й ті, які підтверджують отримання подружжям ОСОБА_3 коштів за відчуження власного майна (автомобілів), врахувавши, що спірні кошти вилучені у квартирі позивачів та відсутні докази їх належності ОСОБА_3 , який вказаний факт послідовно заперечує із 2015 року, апеляційний суд дійшов вмотивованого висновку про доведеність позивачами факту належності саме їм спірних коштів.
За відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 06 квітня 2023 року, яка набрала законної сили, скасовано арешт та зобов`язано службових осіб, на зберіганні яких знаходяться кошти, повернути ОСОБА_9 , ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 38 295 доларів США.
Доводи касаційної скарги, які спрямовані на переоцінку доказів Верховним Судом, підлягають відхиленню, оскільки дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (зокрема рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Верховний Суд, переглянувши постанову апеляційного суду в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про відсутність підстав для її скасування.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 24 січня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді: | Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович