П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

07 грудня 2023 р.	м. Одеса	Справа № 420/9702/23	

Перша інстанція: суддя Бездрабко О.І.,
повний текст судового рішення
складено 09.08.2023, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді –	Кравченка К.В.,	
судді –	Джабурія О.В.,	
судді –	Вербицької Н.В.,	

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:
У травні 2023 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовною заявою до Державної міграційної служби України (далі – відповідач, ДМС), в якій просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 11.04.2023 року №55-23, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 .
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що не погоджується із прийняттям оскаржуваного рішення, та вважає його таким, що прийнято без урахування реальних побоювань у позивача, як громадянина Російської Федерації, зазнати переслідувань в країні свого походження внаслідок наявності у позивача активної проукраїнської позиції, та без урахування реальної ситуації по країні походження позивача, яка склалась після початку повномасштабного вторгнення РФ на територію України у лютому 2022 року, і яка підтверджує наявність підстав для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03.08.2023 року відмовлено у задоволенні позову.
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач 14.04.1969 року народження є громадянином російської федерації. На території РФ працював начальником відділу в Муніципальній автономній установі протягом 2006-2016 років.
13.06.2018 року позивач прибув на територію України разом з дружиною та дітьми автомобілем легально на підставі дійсного паспортного документу та дозволу на роботу.
Відповідно до бази даних ЄІАС УМП ДМС позивач протягом 2018-2021 років перебував на території України легально шляхом оформлення посвідки на тимчасове проживання серії НОМЕР_1 (строк дії: 04.07.2018 року - 12.04.2021 року). Також позивач мав дозвіл на застосування праці іноземців та осіб без громадянства (Дозвіл серії НОМЕР_2 від 13.04.2018 року).
22.04.2021 року позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. З такою заявою до міграційних органів позивач раніше не звертався.
23.04.2021 року у рамках процедур розгляду заяви із заявником відповідач провів анкетування. У анкеті заявника позивач зазначив, що причиною виїзду з країни постійного проживання стало те, що починаючи з 2014 року зазнав переслідування з боку правоохоронних органів РФ, через власну публічну позицію стосовно агресії РФ проти України. В ході співбесіди із співробітниками управління від 29.04.2021 року позивач повідомив, що у лютому 2015 року після вбивства опозиційного політика ОСОБА_2 , він проїхав федеральною трасою сполученням Краснодар-Сочі на мотоциклі з державним прапором України, що спричинило його затримання правоохоронними органами. Позивач повідомив, що за результатами затримання співробітниками поліції із застосуванням фізичної сили було проведено опитування та складено адміністративний протокол про дрібне хуліганство, разом із тим будь-яких документів заявнику надано не було та його було звільнено. Серед інших причин для звернення за міжнародним захистом позивач в ході співбесіди із співробітниками управління вказав на відсутність документів для легального перебування в Україні у зв`язку з закінченням терміну дії посвідки на тимчасове проживання в Україні. Повертатися до країни постійного проживання заявник не бажає через відсутність постійного житла та родичів на Батьківщині, а також через політичні погляди, які суперечать владі РФ.
Наказом ГУ ДМС в Одеській області від 07.05.2021 року №86 особі відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через очевидну необґрунтованість клопотання.
Зазначене рішення позивач оскаржив в судовому порядку. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29.07.2021 року по справі №420/8190/21, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.10.2021 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено. Постановою Верховного Суду від 20.10.2022 року по справі №420/8190/21 вищевказані судові рішення скасовано, територіальний орган зобов`язано повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
З урахуванням висновків Верховного Суду по справі №420/8190/21 ГУ ДМС в Одеській області відносно позивача винесений наказ №209 від 26.10.2022 року «Про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» та проведені додаткові опитування шукача захисту 22.11.2022 року та 24.11.2022 року.
Зі змісту протоколів проведених з позивачем співбесід вбачається, що окрім обставин та причин виїзду позивача всієї сім`єю в України червні 2018 року, які пов`язані із висловлюванням ним підтримки української держави під час проїзду федеральною трасою Росії сполученням Краснодар-Сочі на мотоциклі з державним прапором України та незгоди із анексією Росією Криму в 2014 році, позивач додатково описав причини його побоювання повернення в країну свого походження, які виникли вже після повномасштабного вторгнення РФ на територію України лютому 2022 року. Позивач, зокрема зазначив, що він віддав свій автомобіль на потреби ЗСУ України, за що отримав лист-подяки від військової частини 31.05.2022 року №1619/96, а також намагався укласти контракт на службу в ЗСУ; вказує на тотальне переслідування в РФ всіх осіб, які мають проукраїнську позицію. 
Управління Служби безпеки України в Одеській області в листі від 19.12.2022 року №65/1/3/4937 зазначило, що заперечує щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні, вказавши на те, що позивач не прибув до УСБУ в Одеські області для проведення опитування та перевірки обставин за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що не надало можливості встановити конкретні обґрунтовані побоювання у позивача для повернення у країну свого походження.
Листом Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 23.12.2022 року №5/5-15036 також рекомендовано відмовити позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.
Наказом Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління ДМС України в Одеській області від 26.12.2023 року №253 позивачу продовжено строк розгляду заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 21.03.2023 року по справі №2021ОD0063, який підготовлений працівником ГУДМС в Одеській області, встановлено, що факти, повідомлені заявником стосовно власних переслідувань в країні громадянської належності не можуть бути підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідності до умов, передбачених п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, що водночас не позбавляє його права залишитись на території України у разі наявності інших правових підстав для перебування. Цим висновком рекомендовано відмовити позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.
Рішенням Державної міграційної служби України від 11.04.2023 року №55-23 «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» відмовлено громадянину РФ ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Не погодившись із спірним рішенням від 11.04.2023 року №55-23, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Обсяг нормативно-правового регулювання, що підлягає застосуванню при вирішенні даного спору, полягає в наступному.
Правовідносини у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI (далі - Закон №3671-VI).
Згідно зі ст.2 Закону №3671-VI питання, пов`язані з біженцями та особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту, регулюються цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, застосовуються правила міжнародного договору.
Згідно з визначенням п.1 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті (п.4 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI).
Особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI).
У статті 1А (2) Конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року також дано поняття «біженець» - особа, що внаслідок подій, які відбулися до 1 січня 1951 року, і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.
Згідно з ч.5 ст.5 Закону №3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
Положенням ч.1 ст.7 Закону №3671-VI установлено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
Відповідно до ч.7 ст.7 Закону №3671-VI до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
За правилами ч.5 ст.10 Закону №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначено Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року №649 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року за №1146/19884 (надалі - Правила №649)).
Підпунктом «е» п.2.1 розділу ІІ Правил №649 закріплено, що уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви.
Інформація про країну походження - це інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, підготовлені Міністерством закордонних справ України, Державною міграційною службою України, Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців, національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації або звітів (п.1.2 розділу І Правил №649).
Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - Керівництво) передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.
Пунктом 45 Керівництва обумовлено, що особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.
Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (пункт 66 Керівництва).
Відповідно до ч.1 ст.5 Директиви 2011/95/EU від 13.12.2011 року «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту» зі змінами обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.
Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.
Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).
Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації: із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.
Так, право на життя і заборона катувань, зокрема, закріплені в ратифікованих Україною міжнародних договорах, таких як Конвенція проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Згідно положень ст.3 Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року жодна держава-сторона не повинна висилати, повертати чи видавати будь-яку особу іншій державі, якщо є серйозні підстави вважати, що їй там може загрожувати застосування катувань.
Відповідно до статей 2, 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем того факту, що його повернення до РФ створює реальні загрози його життю з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, оскільки позивачем не було надано відомостей про його утиски в країні походження та доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування, не доведено існування реальних умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
При цьому суд відхилив аргументи позивача про його переслідування з боку правоохоронних органів РФ, через власну публічну позицію стосовно агресії РФ проти України, висловлену, зокрема в ході проїзду федеральною трасою Росії сполученням Краснодар-Сочі на мотоциклі з державним прапором України, а також про загрози подальшого переслідування позивача у разі повернення до РФ внаслідок факту передачі ним власного автомобіля на потреби ЗСУ, зазначивши, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження фактів отримання позивачем погроз, переслідувань чи фізичного насилля за ознаками раси, релігії, національності, громадянства чи політичних поглядів з боку органів публічної влади РФ, які б свідчили про загрози для позивача при поверненні на територію РФ.
Також суд першої інстанції послався на те, що до моменту звернення за захистом в Україні в 2021 році позивач вперше на територію України потрапив легально 14.06.2018 року й надалі протягом 2018-2021 років перебував на території України легально шляхом оформлення посвідки на тимчасове проживання серії НОМЕР_1 , періодично перетинаючи державний кордон України, що також не підтверджує існування реальних побоювань стати жертвою переслідувань в РФ. 
Колегія суддів не може в повній мірі погодитися з наданою судом першої інстанції оцінкою ситуації позивача, виходячи з наступного. 
Як вбачається зі змісту висновку ГУ ДМС в Одеській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 21.03.2023 року по справі №2021ОD0063, який став підставою для прийняття відповідачем спірного рішення і з яким погодився суд першої інстанції, міграційний орган надав оцінку наявності або відсутності підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виходячи з тих обставин, які існували на момент виїзду позивача з РФ в Україну в 2021 році, з урахування того, що ні позивач, ні члени його сім`ї не є і не були учасниками політичних партій, процесів чи громадських рухів, публічно чи в соц.мережах не висловлювали свої політичні погляди та свого ставлення до ситуації з Україною.
Міграційний орган відхилив посилання позивача на обставини його переслідування з боку правоохоронних органів РФ, через власну публічну позицію стосовно агресії РФ проти України, висловлену в ході проїзду у 2015 році федеральною трасою Росії сполученням Краснодар-Сочі на мотоциклі з державним прапором України, зазначивши, що після цього випадку позивач продовжував проживати на території РФ разом із родиною протягом 4 років до моменту виїзду в України в 2018 році, і при цьому будь-яких переслідувань або дискримінації з боку уряду та правоохоронних органів РФ не зазнавав. 
Факт передачі позивачем власного автомобіля «Dodge Grand Caravan» на потреби ЗСУ та отримання за це від військової частини НОМЕР_3 листа-подяки від 31.05.2022 року №1619/96 міграційний орган оцінив так, що це було здійснено через неможливість подальшого користування цим автомобілем на території України та відсутністю коштів для купівлі пального, що на думку міграційного органу не є доказом ймовірного переслідування заявника з боку правоохоронних органів у разі повернення позивача до РФ.
Колегія суддів не може погодитися з обґрунтованістю висновку ГУ ДМС в Одеській від 21.03.2023 року по справі №2021ОD0063, оскільки такий висновок жодним чином не враховує ту ситуацію по країні походження позивача, яка склалась після початку повномасштабного вторгнення РФ на територію України 24.02.2022 року.
Суд першої інстанції в своєму рішенні також не надав оцінку такій ситуації, незважаючи на те, що 27 сторінок позову з 29 присвячено викладенню інформації по країні походження позивача, яка склалась після 24.02.2022 року, і саме цією інформацією позивач в позовній заяві обґрунтовував існування підстава для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту.
При цьому, як вірно зауважує апелянт, є безпідставним викладене у висновку ГУ ДМС в Одеській від 21.03.2023 року по справі №2021ОD0063 твердження про передачу позивачем власного автомобіля «Dodge Grand Caravan» на потреби ЗСУ через неможливість подальшого користування цим автомобілем на території України та з причини відсутність фінансових можливостей купувати пальне, про що нібито зазначив позивач в протоколах співбесід від 22.11.2022 року арк.10, та від 24.11.2022 року арк.4, оскільки вказані протоколи співбесіди не містять таких тверджень позивача. 
Незважаючи на те, що висновок ГУ ДМС в Одеській області про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 21.03.2023 року по справі №2021ОD0063 стосується оцінки відповідної заяви позивача від 22.04.2021 року, колегія суддів вважає, що оцінка наявності або відсутності передбачених пунктами 1 та 13 Закону №3671-VI ознак для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту повинна була надаватися і відповідачем, і судом першої інстанції саме в контексті тої ситуації по країні походження позивача, яка склалась після початку повномасштабного вторгнення РФ на територію України 24.02.2022 року, і яка докорінно змінює підходи для оцінки звернення позивача за міжнародним захистом.
Інформацією по країни походження заявника може бути інформація, розміщена на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.
В своїй позовній заяві та в апеляційній скарзі позивач посилається на інформацію по ситуації в країні його походження, яка склалась вже після початку повномасштабного вторгнення РФ на територію України, і яка міститься в мережі Інтернет по таким відкритим джерелам інформації, як засоби масової інформації, неурядові правозахисні організації та урядові організації, а саме:           
https://www.ecoi.net/en/document/2089062.html; 
https://www.ecoi.net/en/document/2089409.html;
https://www.ecoi.net/en/document/2046536.html; 
https://www.bbc.com/russian/news-57317480;
https://www.amnesty.org/download/Documents/POL1032022021RUSSIAN.PDF;
https://www.hrw.org/ru/world-report/2021/country-chapters/377222;
https://www.freedomhоuse.org/country/russia/freedom-world/2021;
https://www.hrw.org/ru/news/2022/04/04/russia-arrests-harassment-ukraine-war-dissidents;
https://www.ecoi.net/en/file/local/2073690/ACCORD-2022-05-RussianFederationProtestersandDissidents.pdf; 
https://www.ecoi.net/en/document/2070228.html;
https://www.aljazeera.com/news/2022/3/10/anti-war-protests-intensify-in-russia-akong-with-police-crackdown; 
https://www.washingtonpost.eom/world/2022/06/26/russia-protests-dissident-activists-skochilenko; 
https://www.hrw.org/news/2022/03/07/russia-criminalizes-independent-war-reporting-anti-war-protests; 
https://www.state.gov/reports/2020-country-reports-on-human-rights-practices/russia/.
У висновку ГУ ДМС в Одеській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 21.03.2023 року по справі №2021ОD0063, який став підставою для прийняття відповідачем спірного рішення, наведена оцінка по ситуації в країні походження позивача, яка існувала до початку повномасштабного вторгнення РФ на територію України, але не був зроблений аналіз актуальної інформації по ситуації в країні походження позивача, яка склалась вже після такого вторгнення.
Суд першої інстанції також не зробив такого аналізу, пославшись лише на висновки міграційного органу, які ґрунтувались на інформації по країні походження позивача, що існувала до початку повномасштабного вторгнення РФ на територію України, і в оскаржуваному рішенні не дав відповіді на одне з головних питань для правильного вирішення даного спору – Чи підтверджує актуальна інформація по ситуації в країні походження позивача, яка склалась після початку повномасштабного вторгнення РФ на територію України, існування підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту?
Відповідаючи на це питання, колегія суддів виходить з того, що загальний аналіз наведеної позивачем у позовній заяві інформації по країні його походження вказує на існування чисельних фактів порушення представниками органів влади РФ прав людей, які займають проукраїнську позицію, критикують військове вторгнення РФ на територію України, що супроводжується їх переслідуванням, репресіями, арештами, притягненням до кримінальної відповідальності, катуванням, тощо. 
При цьому, як вже було зазначено вище, побоювання особи, яка шукає міжнародного захисту, можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політичної групи тощо).
Колегія суддів вважає, що повідомлені позивачем про себе обставини стосовно відкритого вираження ним своєї проукраїнської позиції в 2015 році під час знаходження на території РФ, передача позивачем власного автомобіля на потреби Збройних сил України, а також пояснення позивача стосовно його бажання вступити до лав ЗСУ, стосовно оцінки соціально-політичної ситуації в РФ та військового вторгнення РФ на територію України, які були надані позивачем під час адміністративних та судових процедур, пов`язаних з розглядом заяви позивача про надання міжнародного захисту в Україні, в сукупності з актуальною інформацією по країні його походження, дають судовій колегії підстави для висновку, що позивач змушений залишатися в Україні, оскільки існують реальні загрози його життю, безпеці та свободі в країні його походження через побоювання застосування щодо нього тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, внаслідок ситуації, яка склалась в РФ після військового вторгнення на територію України, і обумовлена порушенням з боку органів влади РФ прав та свобод людей, які займають проукраїнську позицію та засуджують військову агресію РФ, що в свою чергу вказує на відповідність позивача критеріям, визначеним пунктом 13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, як особи, яка потребує додаткового захисту.
Як вже зазначено вище, у висновку ГУ ДМС в Одеській області про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 21.03.2023 року, міграційний орган також посилається і на позицію Служби безпеки України в Одеській області, яка висловлена в листах від 19.12.2022 року №65/1/3/4937 та від 23.12.2022 року №5/5-15036, в яких ця Служба заперечує щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні, з тих підстав, що позивач не прибув до УСБУ в Одеські області для проведення опитування та перевірки обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Враховуючи пояснення позивача про те, що він пройшов співбесіду в УСБУ в Одеській області 27.01.2023 року, П`ятим апеляційним адміністративним судом в адрес УСБУ в Одеські області був направлений запит від 23.11.2023 за вих. №420/9702/23/36308/23 про надання інформації стосовно проходження такої співбесіди та стосовно наявності даних, які б перешкоджали наданню ОСОБА_1 статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні.
На цей запит УСБУ в Одеські області направило відповідь від 01.12.2023 року за №65/1/3/8442, в якій підтвердило факт проходження ОСОБА_1 співбесіди в УСБУ в Одеській області 27.01.2023 року та повідомило, що за результатами опрацювання додаткової інформації не отримано даних, які відповідно до статті 6 Закону №3671-VI перешкоджають наданню ОСОБА_1 статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту.
Статтею 6 Закону №3671-VI визначені умови, за яких особа не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а саме:
- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;
- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;
- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;
- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;
- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).
Колегія суддів не встановила підстав, які згідно ст.6 Закону №3671-VI перешкоджають у наданні позивачу міжнародного захисту. 
Враховуючи все вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що відносно позивача існують підстави, передбачені п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI для надання позивачу в Україні тимчасового захисту, а тому спірне рішення Державної міграційної служби України від 11.04.2023 року №55-23 про відмову у наданні позивачу такого захисту є неправомірним та підлягає скасуванню.
За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі ст.317 КАС України, з прийняттям по справі нової постанови про задоволення позовних вимог. 
Судові витрати по справі відсутні.
Керуючись ст.311, ст.315, ст.317, ст.321, ст.322, ст.325, ст.328 КАС України, апеляційний суд, –

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2023 року – скасувати.
Прийняти по справі нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України – задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 11 квітня 2023 року №55-23, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Головуючий суддя 		К.В. Кравченко	
Судді	  	О.В. Джабурія    Н.В. Вербицька