Номер провадження: 22-ц/813/3874/23 
Справа № 522/5764/20
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л.М.
Доповідач Коновалова В. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
Іменем України
18.12.2023 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Карташова О.Ю., Лозко Ю.П., 
за участю секретаря судового засідання Мокана В.В.
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - нотаріус Малиновської державної нотаріальної контори у місті Одесі Михальова Лідія Іванівна, державний реєстратор Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюта Сергій Васильович, 
особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу
за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
на рішення Приморський районний суд м. Одеси від 27 вересня 2022 року,
за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - нотаріус Малиновської державної нотаріальної контори у місті Одесі Михальова Лідія Іванівна, державний реєстратор Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюта Сергій Васильович
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, в обґрунтування якого зазначила, що 01.06.1953 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено шлюб. 18.08.1989 року виконавчий комітет Іллічівської ради народних депутатів, прийняв рішення про визнання права власності на квартири за мешканцями будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема, за чоловіком позивача - ОСОБА_4 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_2 .
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , після його смерті позивач, продовжувала проживати у вказаній квартирі та у відповідності до статті 549 чинного на той час Цивільного кодексу УРСР прийняла спадщину в повному обсязі шляхом вступу в управління спадковим майном після відкриття спадщини.
У березні 2020 року позивачу стало відомо від сусідів, що її квартиру, в якій вона тимчасово не проживала, захопили невідомі люди. Наразі власником квартири зареєстрований ОСОБА_2 .
Позивачем з`ясовано, що, нібито, 14.09.2005 року Третейським судом асоціації «МІАР-ТС» винесено рішення по справі № ТС - 50 - КВП-2005 згідно якого, право власності на квартиру визнано за матір`ю ОСОБА_2 - ОСОБА_2 . У вказаному рішенні третейського суду містяться посилання на укладений між ОСОБА_2 та  ОСОБА_1 договір дарування спірної квартири від 08.04.2005 року та на третейську угоду від 08.04.2005 року.
Позивач зазначає, що не укладала жодних договорів про відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_3 .
19.02.2020 року державним нотаріусом Малиновської державної нотаріальної контори у місті Одеса Михальовою Л.І. видано свідоцтво про право на спадщину по спадковій справі № 990/2019, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_2 успадкував після ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .
Позивачка вказує, що право власності померлої ОСОБА_2 на квартиру зареєстровано державним реєстратором Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манютою Сергієм Васильовичем 07.10.2019 року, тобто через 5 місяців після смерті та через 14 років після рішення Третейського суду асоціації «МІАР-ТС», що явно свідчить про неправомірність вибуття квартири з власності позивача, оскільки ні державний реєстратор Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюта Сергій Васильович, ні державний нотаріус Малиновської державної нотаріальної контори у місті Одеса Михальова Лідія Іванівна не перевірили належним чином надані ОСОБА_2 документи та здійснили реєстрацію майна за особою, яка померла за 5 місяців до реєстрації за нею права власності.
Позивач просив суд визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 59,5 кв.м, жилою площею 44,0 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомості: 1934821251101; витребувати у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 59,5 кв.м, жилою площею 44 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомості: 1934821251101. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Приморський районний суд м. Одеси рішенням від 27 вересня 2022 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнив.
Визнав за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 59,5 кв.м, жилою площею 44,0 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомості: 1934821251101. Витребував у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 59,5 кв.м, жилою площею 44,0 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомості: 1934821251101.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що після здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно на підставі рішення Третейського суду асоціації «Міар-ТС» в м. Одесі від 14.09.2005 року по справі № ТС-50-КВП/2005 необхідним та обов`язковим було звернутись до суду за видачею виконавчого документа, однак вказаного не було здійснено, а Державним реєстратором Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манютою Сергієм Васильовичем внесено запис про державну реєстрацію права власності на квартиру лише на підставі рішення третейського суду.
Зазначив, що після 31 березня 2009 року не підлягають виконанню рішення третейських судів, прийняті до набрання чинності Законом і не виконані на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо діяльності третейських судів та виконання рішень третейських судів», у справах, які відповідно до Закону не підвідомчі третейським судам.
Крім того, суд зауважив, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 вже після її смерті, що свідчить про незаконність реєстрації права власності на спірне майно.
Тому вважав, за необхідне захистити права ОСОБА_1 від порушень з боку ОСОБА_2 шляхом визнання права власності на квартиру та витребування у ОСОБА_2 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , не погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає, що уклав з ОСОБА_2 договір оренди вказаної квартири та частково викупив її. Вважає, що оскаржуваним рішенням порушуються його права, оскільки на час ухвалення рішення ОСОБА_1 померла, під час розгляду справи застосовувались закони, що діяли на час УРСР, ОСОБА_2 та його представник не були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Під час розгляду справи не враховано, що у вказаній квартирі проживають інші особи, зокрема малолітня дитина, які до участі у справі не залучені, також зазначає, що розгляд справи відбувався під час повітряної тривоги. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , не погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає, що позивач з клопотанням про витребування матеріалів справи у Третейського суду не зверталась, з 2005 року не сплачує за комунальні послуги, що свідчить про обізнаність останньої про існування рішення Третейського суду та добровільність відчуження нею майна. Вважає порушенням не залучення до участі у справі Міністерства оборони України, на балансі якого перебуває спірне майно. Зазначає, що свідками які можуть підтвердити факт обізнаності укладення договору дарування є ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , однак вказані свідки судом не викликались. Відповідач вважає, що ОСОБА_1 не обізнана про розгляд вказаної справи. Розгляд справи проведено за відсутності відповідача, також судом першої інстанції розгляд справи продовжувався під час оголошення повітряної тривоги. 

(2) Позиція інших учасників справи
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.11.2022 року відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , учасникам процесу роз`яснювалось право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09.01.2023 року відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 учасникам процесу роз`яснювалось право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.08.2023 року головуючим у вказаній справі визначено суддю ОСОБА_8 у зв`язку зі звільненням у відставку з посади судді ОСОБА_9 .
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, посилаючись на те, що ОСОБА_3 , який був представником ОСОБА_2 під час розгляду справи був достовірно обізнаний про розгляд цієї справи, клопотань про залучення його до участі у справі не заявив, також ним не надано належних доказів того, яким чином оскаржуваним рішенням порушуються його права. Посилається на необґрунтованість доводів про смерть ОСОБА_1 .. Доводи щодо неповідомлення відповідача спростовуються матеріалами справи, а проведення судових засідань під час оголошення сигналу повітряної тривоги не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджені доказами.
ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, у відповідності до ч. 5 ст. 130 ЦПК України.
Представник ОСОБА_1 – ОСОБА_10 в судовому засіданні просив у задоволенні апеляційних скарг відмовити, оскаржуване рішення залишити без змін.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились. 
ОСОБА_3 судову повістку отримав 06.12.2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.
ОСОБА_2 судову повістку отримав 28.11.2023 року, шляхом направлення на електронну пошту, зазначену ним в апеляційній скарзі та з якої здійснювалось листування з Одеським апеляційним судом, що підтверджується довідкою.
Нотаріус Малиновської державної нотаріальної контори у місті Одесі Михальова Л.І. судову повістку отримала 05.12.2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Надала суду клопотання в якому просила розгляд справи провести без її участі.
Державний реєстратор Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюта С.В. про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 130 ЦПК України.
Одеський апеляційний суд ухвалою від 18.12.2023 року, яка занесена до протоколу судового засідання, долучив до матеріалів справи нотаріально засвідчений переклад свідоцтва про посвідчення факту знаходження особи в живих, з огляду на таке.
Пунктом третім статті 367 ЦПК України визначено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти і об`єктивності з`ясування фактичних обставин справи та оцінки доказів, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.
Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично-значущих обставин та надання доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зав`язків, відносин. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного і обґрунтованого рішення.
В апеляційних скаргах скаржники посилаються на те, що позивач по справі виїхала за межі України та померла в Республіці Ізраїль.
Представником позивача на спростування вказаних доводів апеляційної скарги надано нотаріально засвідчений переклад свідоцтва про посвідчення факту знаходження ОСОБА_1 в живих.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважала за необхідне долучити до матеріалів справи докази на підтвердження та факту знаходження ОСОБА_1 в живих. У цьому випадку колегія суддів не вбачає порушення принципу диспозитивності, оскільки позивачем подано нові докази на спростування доводів апеляційних скарг.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасника процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України  судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що після здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно на підставі рішення Третейського суду асоціації «Міар-ТС» в м. Одесі від 14.09.2005 року по справі № ТС-50-КВП/2005 необхідним та обов`язковим було звернутись до суду за видачею виконавчого документа, однак вказаного не було здійснено, а Державним реєстратором Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манютою Сергієм Васильовичем внесено запис про державну реєстрацію права власності на квартиру лише на підставі рішення третейського суду.
Зазначив, що після 31 березня 2009 року не підлягають виконанню рішення третейських судів, прийняті до набрання чинності Законом і не виконані на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо діяльності третейських судів та виконання рішень третейських судів», у справах, які відповідно до Закону не підвідомчі третейським судам.
Крім того, суд зауважив, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 вже після її смерті, що свідчить про незаконність реєстрації права власності на спірне майно.
Тому вважав, за необхідне захистити права ОСОБА_1 від порушень з боку ОСОБА_2 шляхом визнання права власності на квартиру та витребування у ОСОБА_2 .
Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи.
Судом першої інстанції встановлено, що 01.06.1953 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_1 від 27.10.1953 року.
18.08.1989 року виконавчий комітет Іллічівської ради народних депутатів, керуючись рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів № 283 від 03.08.1989 року «Про зміну правового статусу ЖБК-3 офіцерів запасу у відставці» прийняв рішення про визнання права власності на квартири за мешканцями будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
За ОСОБА_4 , чоловіком позивача, визнано право власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 59,5 кв.м, жилою площею 44,0 кв.м, яка складається з трьох кімнат площею 9,6 кв.м, 18.0 кв.м і 16,4 кв.м кожна, кухні площею 5,9 кв.м, ванної кімнати площею 1,9 кв.м, коридору площею 5,9 кв.м, туалету площею 0,9 кв.м, балкону площею 0,9 кв.м.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 29.07.1998 року.
Відповідно до пункту 4, абзацу першого пункту 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, цей ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 1 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.
Враховуючи, що правовідносини щодо спадкування спірного майна виникли до набрання чинності ЦК України та те, що визначений у статті 549 ЦК Української РСР шестимісячний строк для прийняття спадщини після померлого   ОСОБА_4 закінчився у січні 1999 року, тобто до 01 січня 2004 року, до вказаних спірних правовідносин суд першої інстанції обґрунтовано застосував положення ЦК Української РСР.
З викладених вище підстав не заслуговують на увагу доводи скаржника ОСОБА_3 про помилковість застування судом першої інстанції до спірних правовідносин положень ЦК Української РСР.
ОСОБА_1 відповідно до статей 548,549 Цивільного кодексу УРСР прийняла спадщину і успадкувала після померлого чоловіка ОСОБА_4 нерухоме майно та стала власником квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 59,5 кв.м, жилою площею 44,0 кв.м.
Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, інформаційна довідка № 205826254 від 01.04.2020 року, вбачається, що 19.02.2020 року нотаріусом Малиновської державної нотаріальної контори у місті Одеса Михальовою Лідією Іванівною право власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 59,5 кв.м, жилою площею 44,0 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомості: 1934821251101 зареєстроване за ОСОБА_2 .
Судом першої інстанції встановлено, що підставою виникнення права власності на спірну квартиру у ОСОБА_2 стало свідоцтво про право на спадщину, серія та номер: 1-166 від 19.02.2020, видане нотаріусом Малиновської державної нотаріальної контори у місті Одеса Михальовою Лідією Іванівною.
З матеріалів спадкової справи № 990/2019 вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла матір відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 00024178106 від 08.10.2019 року.
Під час встановлення майна, належного померлій ОСОБА_2 , нотаріусом надіслано до Третейського суду Асоціації «Міар-ТС» запити № 5792-14 від 29.11.2019 та № 238/02-14 від 21.01.2020 року з проханням надати копію рішення Третейського суду асоціації «Міар-ТС» в м. Одесі від 14.09.2005 року справа № ТС-50-КВП/2005 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування дійсним, про визнання права власності.
У відповідь на запит нотаріусом отримано відповідь від Третейського суду Асоціації «Міар-ТС» від 03.02.2020 року за підписом голови Мікуліч Івана Омеляновича, в якій вказується, що третейським судом винесено рішення у справі № ТС-50-КВП/2005, матеріали справи та оригінал рішення зберігаються в архіві третейського суду, а інформацію про реєстрацію Третейського суду Асоціації «Міар-ТС» можливо отримати в органах юстиції Одеської області. Також разом з відповіддю нотаріусу надано копію рішення Третейського суду асоціації «Міар-ТС» в м. Одесі від 14.09.2005 року справа № ТС-50-КВП/2005, яка не містить підписів судді та голови асоціації, а виготовлена секретарем.
В матеріалах спадкової справи наявна відповідь Управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) Міністерства юстиції України № 2053/03-07 від 30.01.2020 року, надана на запит ОСОБА_2 від 27.01.2020 року, згідно якої Управління державної реєстрації - Асоціація «Міар-ТС» керівником якої був ОСОБА_11 , припинена з 15.11.2017 року на підставі запису № 15561110017002755.
Суд першої інстанції зазначив, що наявна в матеріалах спадкової справи відповідь Третейського суду Асоціації «Міар-ТС» від 03.02.2020 року за підписом голови Мікуліч Івана Омеляновича надана вже після припинення 15.11.2017 року Асоціації «Міар-ТС».
Після ухвали Приморського районного суду міста Одеси від 14.04.2020 року про витребування доказів по справі № 522/5764/20, в матеріалах спадкової справи наявна ще одна копія рішення Третейського суду асоціації «Міар-ТС» в м. Одесі від 14.09.2005 року справа № ТС-50-КВП/2005, яка вже містить підписи судді та голови асоціації.
З наявного в матеріалах спадкової справи витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 185017494 від 16.10.2019 року вбачається, що 07.10.2019 року державним реєстратором Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манютою Сергієм Васильовичем, на підставі технічного паспорту б/н виданого КП «ОМБТІ та РОН» від 17.03.2012 та рішення Третейського суду асоціації «Міар-ТС» в м. Одесі від 14.09.2005 справа № ТС-50-КВП/2005 за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 59,5 кв.м, жилою площею 44,0 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомості: 1934821251101. 
Тотожні відомості щодо реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_2 містяться і у сформованих нотаріусом Малиновської державної нотаріальної контори у місті Одеса Михальовою Лідією Іванівною інформаційній довідці № 200875517 від 19.02.2019 року та інформаційній довідці № 200876217 від 19.02.2019 року.
Зазначені обставини свідчать про те, що право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомості: 1934821251101 зареєстровано через 151 день після її смерті.
19.02.2019 року нотаріусом Малиновської державної нотаріальної контори у місті Одеса Михальовою Лідією Іванівною видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину по спадковій справі № 990/2019, зареєстроване в реєстрі за № 1-166, яке в свою чергу стало підставою для реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомості: 1934821251101 за ОСОБА_2 .
Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його права власності.
Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).
Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Судом першої інстанції встановлено, що наявність у ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру до реєстрації її за ОСОБА_2 не заперечується сторонами.
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про третейські суди», в редакції станом на час винесення рішення третейського суду, третейський суд - недержавний незалежний орган, що утворюється за угодою або відповідним рішенням заінтересованих фізичних та/або юридичних осіб у порядку, встановленому законом, для вирішення спорів, що виникають із цивільних та господарських правовідносин.
Відповідно до статті 14 Закону України «Про третейські суди» сторони мають право вільно призначати чи обирати третейський суд та третейських суддів; за домовленістю сторін вони можуть доручити третій особі (юридичній або фізичній) призначення чи обрання третейського суду чи суддів.
Вимоги до рішення третейського суду викладені в статті 46 Закону України «Про третейські суди», відповідно до якої рішення постійно діючого третейського суду скріплюється підписом керівника та круглою печаткою юридичної особи - засновника цього третейського суду. Підписи третейських суддів третейського суду для вирішення конкретного спору на рішенні третейського суду посвідчуються нотаріально.
Рішення Третейського суду асоціації «Міар-ТС» в м. Одесі від 14.09.2005 справа № ТС-50-КВП/2005 не містить нотаріально посвідченого підпису третейського судді.
На момент винесення рішення Третейського суду асоціації «Міар-ТС» в м. Одесі від 14.09.2005 року справа № ТС-50-КВП/2005 Закон України «Про третейські суди» допускав можливість розгляду справ третейськими судами щодо нерухомого майна, однак в подальшому Законом № 1076-VI (1076-17) від 05.03.2009 року до Закону України «Про третейські суди» внесено зміни, які виключали можливість розгляду справ у спорах щодо нерухомого майна.
Відповідно до частини першої статті 50 Закону України «Про третейські суди», сторони, які передали спір на вирішення третейського суду, зобов`язані добровільно виконати рішення третейського суду, без будь-яких зволікань чи застережень.
Частиною третьою статті 55 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що виконання рішення третейського суду, якщо воно потребує вчинення дій органами державної влади, органами місцевого самоврядування та їх службовими особами, здійснюється за умови видачі компетентним судом виконавчого документа.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції  дійшов правильного висновку, щодля здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно на підставі рішення Третейського суду асоціації «Міар-ТС» в м. Одесі від 14.09.2005 року по справі № ТС-50-КВП/2005 необхідним та обов`язковим було звернення до суду за видачею виконавчого документа, однак вказаного не було здійснено, а Державним реєстратором Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манютою Сергієм Васильовичем внесено запис про державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_2 лише на підставі вказаного рішення третейського суду.
Розділом 5 Методичних рекомендацій щодо державної реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна на підставі рішень судів, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 26 травня 2009 року № 914/5 передбачено, що згідно з пунктом 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про третейські суди» не підлягають примусовому виконанню рішення третейських судів, прийняті до набрання чинності Законом і не виконані на день набрання чинності Законом, у справах, які відповідно до Закону не підвідомчі третейським судам.
Відповідно до пункту 7 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 2 квітня 2009 року № 01-08/194 «Про Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо діяльності третейських судів та виконання рішень третейських судів» після 31 березня 2009 року господарські суди не повинні видавати накази на виконання рішень третейських судів у розглянутих останніми справах, які зазначено в пунктах 1 - 13 статті 6 Закону України «Про третейські суди», в тому числі в тих випадках, коли на час розгляду таких справ вони були підвідомчі третейським судам.
Отже, після 31 березня 2009 року не підлягають виконанню рішення третейських судів, прийняті до набрання чинності Законом і не виконані на день набрання чинності Законом, у справах, які відповідно до Закону не підвідомчі третейським судам.
Як зазначалося вище, право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомості: 1934821251101 зареєстровано через 151 день після її смерті.
Суд першої інстанції надав належну оцінку реєстрації за ОСОБА_2 вже після її смерті права власності на спірну квартиру, зазначивши про незаконність реєстрації права власності на спірне майно за ОСОБА_2 .
Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Право на пред`явлення позову про витребування майна з незаконного володіння, унормовано статтею 387 Цивільного кодексу України, за приписами якої власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Позивачем за віндикаційним позовом є неволодіючий власник індивідуально визначеного майна, а відповідачем виступає незаконний володілець майна.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження N 12-14звг19).
Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18, від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13, провадження № 12-158гс19 та від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18, провадження № 12-140гс19, задоволення вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
       Ураховуючи викладені обставини колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, надавши належну оцінку поданим учасниками справи доказам, зробив обґрунтований висновок про необхідність захисту прав ОСОБА_1 від порушень з боку ОСОБА_2 шляхом визнання права власності на квартиру АДРЕСА_2 та витребування її від ОСОБА_2 .
       Доводи апеляційної скарги про те, що справу розглянуто без залучення до участі у справі Міністерства оборони України не заслуговують на увагу, виходячи із предмету спору.
Посилання на те, що з 2005 року ОСОБА_1 не є платником комунальних послуг є безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами справи.
Крім того, ОСОБА_1 проживала у спірній квартирі до лютого 2019 року, що підтверджується показами свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 .
Посилання на те, що в квартирі проживають інші особи, зокрема малолітня дитина, які до участі у справі не залучені, не заслуговують на увагу, як на підставу для скасування рішення суду, оскільки під час розгляду справи відповідачем та скаржником ОСОБА_3 , який був представником ОСОБА_2 , клопотань про залучення до участі у справі цих осіб не заявлялося, хоча мали процесуальну можливість, належних доказів не надавалося.
Посилання скаржника ОСОБА_2 на те, що факт обізнаності ОСОБА_1 про укладання договору дарування з ОСОБА_2 у 2005 році, та підписання договору ОСОБА_1 може бути підтверджено показами свідків не заслуговують на увагу, оскільки посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права з приводу  виклику свідків, скаржник під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції клопотань про виклик свідків не заявляв, суд же згідно ст. 13 ЦПК України розглядає цивільні права в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів.
       Доводи апеляційних скарг про те, що на час ухвалення рішення суду ОСОБА_1 померла, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються наданими доказами.
Так, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представником позивача з метою уникнення сумнівів в тому, що ОСОБА_1 жива, неодноразово надавався нотаріально засвідчений переклад Свідоцтв про посвідчення факту знаходження особи в живих від 09.01.2023 року та від 29.11.2023 року, виданих реєстратором Міністерства внутрішніх справ держави Ізраїль.
       Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 не був належним чином повідомлений про розгляд справи не заслуговують на увагу, з огляду на таке.
Повідомлення сторін про дату, час і місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог статей 128-130 ЦПК України, в редакції на час ухвалення рішення.
Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.
Днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (ч. 8 ст. 128 ЦПК України).
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Приморського міського суду м. Одеси від 14.04.2020 року відкрито провадження у вказаній справі та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання.
Справа призначалася до розгляду неодноразово, в тому числі на 18 липня 2022 року, 27 вересня 2022 року.
18 липня 2022 року ОСОБА_2 через електронну пошту подано заяву про відкладення розгляду справи, призначеної на 18 липня 2022 року у зв`язку з перебуванням його представника ОСОБА_3 на лікуванні.
18 липня 2022 року судом першої інстанції у зв`язку з надходженням клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, розгляд справи відкладено на 27 вересня 2022 року.
Відповідач про дату, час та місце розгляду справи, призначеної на 27 вересня 2022 року повідомлявся, шляхом направлення судової повістки на адресу, яка зазначалась останнім, конверт з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення повернувся не врученим із зазначенням причини «адресат відсутній за вказаною адресою».
При цьому, неодноразово повертався на адресу суду конверт з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, який направлявся за адресою відповідача із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
Разом із цим, ОСОБА_2 був обізнаний про наявність указаного судового спору, оскільки ухвалою Приморського міського суду м. Одеси від 14.04.2020 року відкрито провадження у справі, отже справа знаходилась на розгляді в суді першої інстанції більше двох років, відповідачем надавався відзив на позовну заяву, відповідач та його представник ОСОБА_3 зверталися до суду першої інстанції із клопотаннями, представник відповідача приймав участь у судових засіданнях.
При цьому за змістом пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки цій особі.
Наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507цс18), від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18 (провадження № 12-233гс18).
За таких обставин посилання на те, що справу розглянуто без належного повідомлення відповідача про дату, час і місце розгляду справи є безпідставними.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд проводив судове засідання під час повітряної тривоги не заслуговують на увагу, оскільки доказів на підтвердження вказаних обставин скаржником не надано.
Навпаки, із матеріалів справи вбачається, що судове засідання призначено 05.07.2022 року о 11 год. 30 хв. не відбулося і відкладено у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги в м. Одеса та Одеській області.
Крім того, 27 вересня 2022 року розгляд справи, призначеної о 10 год. 00 хв., судом першої інстанції здійснювався за відсутності учасників процесу. Повітряна тривога в місті Одеса 27 вересня 2022 року тривала з 13 год. 36 хв. до 14 год. 03 хв. та з 20 год. 26 хв. до 21 год. 11 хв. згідно інформації з офіційного сайту Одеської міської ради. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
В апеляційних скаргах не наведено ніяких нових обставин та не надано нових доказів, що давали б апеляційному суду підстави для проведення переоцінки обставин та доказів, зроблених судом першої інстанції у своєму рішенні.

Щодо суті апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09 січня 2023 року відстрочено ОСОБА_2 сплату судового збору в сумі 15765 грн за подання апеляційної скарги на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2022 року до ухвалення судом рішення за наслідками розгляду апеляційної скарги.
Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, то з останнього на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 15765 грн.
Керуючись ст.ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374,  ст. 375, 384 ЦПК України,  Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Приморський районний суд м. Одеси від 27 вересня 2022 рокузалишити без змін.
Стягнути з  ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , на користь держави судовий збір в сумі 15765 грн. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 22 грудня 2023 року.

Головуючий                                                                                     В.А. Коновалова

Судді                                                                                                О.Ю. Карташов

                                                        Ю.П. Лозко