Постанова
Іменем України 
 
07 грудня 2023 року 
м. Київ
 
справа № 306/1350/21
провадження № 61-13615св23 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач), суддів: Дундар І. О., Коротуна В. М., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М., 
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 22 липня 2022 року у складі судді: Жиганської Н. М., додаткове рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 28 вересня 2022 року у складі судді: Жиганської Н. М., та постанови Закарпатського апеляційного суду від 08 серпня 2023 року у складі колегії суддів: Куштана Б. П., Бисаги Т. Ю. і Мацунича М. В.,
 
Історія справи
Короткий зміст позову
 
У серпні 2021 року ПАТ АТ «Укргазбанк» звернулося із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позовні вимоги мотивовані тим, що 27 травня 2008 року між сторонами укладено кредитний договір № 43/08МК у формі невідновлювальної відкличної кредитної лінії із загальним лімітом 1 000 000 доларів США на строк із 27 травня 2008 року по 26 травня 2023 року.
 
15 вересня 2008 року до кредитного договору було внесено зміни шляхом збільшення загальної суми ліміту кредитної лінії до 1 300 000 доларів США та збільшено розмір процентної ставки за користування кредитними коштами з 16% до 16,6%.
 
Кредитний договір був забезпечений іпотекою, що підтверджується відповідним договором від 27 травня 2008 року.
 
У період із 27 травня 2008 року по 19 вересня 2008 року ОСОБА_1 отримав окремими траншами кредитні кошти в загальній сумі 1 030 000 доларів США, а у видачі решти суми ліміту кредитної лінії у розмірі 270 000 доларів США йому було відмовлено на підставі пункту 3.2.4 кредитного договору.
 
23 жовтня 2009 року у зв`язку з неналежним виконання зобов`язань за кредитним договором і договором іпотеки Банком подано позов до ОСОБА_1 про дострокове стягнення кредитної заборгованості та до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення цієї заборгованості.
 
18 травня 2016 року позов банку до ОСОБА_1 про дострокове стягнення кредитної заборгованості задоволено частково та стягнуто суму отриманих кредитних коштів у розмірі 1 030 000 доларів США, а в задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 27 жовтня 2016 року ухвалено нове рішення та в задоволенні вимог банку відмовлено в повному обсязі.
 
10 вересня 2016 року у зв`язку з невиконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором № 43/08МК від 27 травня 2008 року банком, як іпотекодержателем, відповідно до умов договору іпотеки було реалізовано право задовольнити свої вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
 
21 квітня 2017 року Свалявським районним судом Закарпатської області скасовано реєстрацію речового права, права власності на нерухоме майно - готельний комплекс, об`єкт нежитлової нерухомості розташований у АДРЕСА_1 , за ПАТ «Укргазбанк» на підставі договору іпотеки від 27 травня 2008 року № 3270, виданого приватним нотаріусом Свалявського районного нотаріального округу Гуледза А. Г., яка вчинена у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л. Д., рішення - індексний номер 31325918 від 10 вересня 2016 року, 14:18:35. Скасовано реєстрацію речового права, права власності на земельну ділянку площею 0,2291 га кадастровий номер якої 2124084401:04:002:0169 в АДРЕСА_1 , за ПАТ «Укргазбанк» на підставі договору іпотеки від 27 травня 2008 р. № 3270, виданого приватним нотаріусом Свалявського районного нотаріального округу Гуледза А. Г., яка вчинена у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л. Д. рішення - індексний номер 31325920 від 10 вересня 2016 року, 14:06:01.
 
Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 17 серпня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Укргазбанк» відхилено. Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 21 квітня 2017 року залишено без змін.
 
20 березня 2019 року Великою Палатою Верховного Суду вказані судові рішення залишені без змін.
 
13 червня 2019 року правлінням Банку було вирішено здійснити відновлення визнання у балансі банку кредиту позичальника ОСОБА_1 у валюті і сумах, які обліковувалися на балансі банку на дату припинення визнання кредиту в сумі 1 457 919,27 доларів США, із яких: 1 030 000 доларів США - основна сума боргу, 427 919,27 доларів США - проценти, із припинення визнання на балансі банку відповідного нерухомого майна.
 
Отже, вказаний позов подається із підстав відновлення у 2019 році визнання у балансі банку заборгованості за кредитним договором № 43/08МК від 27 травня 2008 року, боржником за яким є ОСОБА_1 
 
ПАТ АТ «Укргазбанк» просило:
стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № 43/08МК від 27 травня 2008 року у розмірі 1 227 916,03 доларів США та 312 560,72 грн, включаючи 1 030 000 доларів США заборгованості за кредитом, 197 916,03 доларів США заборгованості про процентах і 312 560,72 грн пені за порушення строків повернення процентів;
стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 3 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання за кредитним договором № 43/08МК від 27 травня 2008 року у розмірі 66 812,09 доларів США, що еквівалентно 1 816 720,95 грн, за період із 01 жовтня 2019 року по 23 липня 2021 року;
стягнути з ОСОБА_1 на свою користь витрати по сплаті судового збору при поданні позовної заяви в розмірі 532 772, 41 грн.
 
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції 
 
Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 22 липня 2022 року у задоволенні позову ПАТ АБ «Укргазбанк» відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
щодо доводів представника відповідача про відсутність повідомлення про досудове врегулювання спору, суд зазначив, що відповідно до висновку Великої палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц на момент виникнення спірних правовідносин редакція Закону України «Про захист прав споживачів» передбачала право кредитора достроково повернути кредит, якщо клієнт: 1) затримав сплату частини кредиту чи відсотків на один календарний місяць (за іпотекою за три місяці); 2) перевищив суму боргу більш ніж на 10 % від суми кредиту; 3) несплати позичальником однієї з виплат, яка становить більш ніж 5 % від суми кредиту. При цьому, якщо кредитор за вказаними наслідками бажає дострокового повернення всього кредиту, то повинен направити вимогу клієнту та повідомити його, що у випадку не погашення прострочки протягом 30 днів (60 днів за іпотекою) настане момент сплати всієї суми виданих коштів. Протягом вказаного строку позичальник може погасити вказану суму, що призведе до втрати чинності вимоги кредитора та, як наслідок, до повернення у графік платежів. На цій підставі, судді Великої Палати зазначили, що за відсутності факту направлення кредитором вимоги позичальнику про усунення порушень кредитного договору суд може стягнути лише прострочену суму боргу, а платежі, за якими строк сплати ще не настав - ні. Як наслідок, за відсутності письмової вимоги-повідомлення клієнту про погашення боргу за кредитним договором до стягнення не підлягають платежі, за якими строк виконання не настав, зокрема, з липня 2022 року по травень 2023 року. Посилання представника позивача на те, що вказаний кредит за своєю суттю не є споживчим, а був оформлений як споживчий лише для виконання плану відділу споживчого кредитування суд вважає неспроможними, поскільки протилежне доведено неоднораово під час розгляду судами справ між сторонами;
щодо доводів представника позивача про застосування строків позовної давності суд зазначив, що відповідно до рішення апеляційного суду Закарпатської області від 27 жовтня 2016 року у задоволенні позову ПАТ АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Рішення набрало законної сили. Відповідно до рішення Свалявського районного суду від 21 квітня 2017 року скасовано реєстрацію речового права, права власності на нерухоме майно: готельний комплекс об`єкт нежитлової нерухомості, розташований за адресою АДРЕСА_1 та земельну ділянку за вказаною адресою за ПАТ «Укргазбанк» на підставі договору іпотеки від 27 травня 2008 року № 3270. Вказане рішення суду залишено без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області та набуло законної сили 17 серпня 2017 року. Відповідно до наданої інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (інформаційна довідка 240947653) ОСОБА_2 (іпотекодавець) відновив своє право на майно 07 вересня 2017 року. За таких обставин, позивач набув право на відновлення кредиту на балансі АБ «Укргазбанк» та пред`явлення вимоги до відповідача саме з 17 серпня 2017 року. Натомість, банк відновив кредит на своєму балансі лише через 2 роки - протокол засідання правління АБ «Укргазбанк» від 13 червня 2019 року, а до суду звернувся ще через два роки - 10 серпня 2021 року. Тобто з моменту, коли виникло право вимоги до звернення позивача до суду, пройшло майже чотири роки;
судом встановлено, що протягом вказаного терміну (з пояснень представника позивача) сторони вели між собою усні перемовини, які не призвели до вирішення питання щодо погашення кредитних коштів;
з огляду на викладене, суд вважає за необхідне застосувати до позовних вимог позовну давність.
 
У липні 2022 року адвокат Шпуганич В. П. в інтересах ОСОБА_1 подав заяву про ухвалення додаткового судового рішення щодо витрат за надання професійної правничої допомоги.
 
Додатковим рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 28 вересня 2022 року стягнуто з ПАТ АБ «Укргазбанк» на користь ОСОБА_1 25 000 грн витрат на правничу допомогу адвоката.
 
Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом для їх виконання та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
представником відповідача Шпуганичем В. П. оголошена сума витрат не доведена і належним чином не обґрунтована, зокрема у акті виконаних робіт зазначено час: 5 годин, які представник витратив на підготовку доказової бази щодо подачі відзиву. Натомість, будь-яких доказів до відзиву не додано; 2 години на формування додатків до позову та її відправка в суд. Натомість, у даній справі Шпуганичем В.П. позову не подавалося; 10 годин - участь у судових засіданнях. Натомість, такий час у судових засіданнях у даній справі (з урахуванням порядку розрахунку витраченого часу) складає 3 години; 2 години на підготовку відзиву на апеляційну скаргу не можуть бути враховані судом у розрахунок витрат, оскільки такі розраховуються за надані послуги до виходу суду в нарадчу кімнату; 15 годин доїзд власним транспортом з м. Ужгорода до м. Свалява для участі у судових засіданнях є необґрунтованим з огляду на те, що відстань між даними населеними пунктами становить 66.4 км. і, рейсові автобуси, таку долають всередньому за 1 год. 30 хв. Тобто максимально за дві поїздки витрачено 6 год;
окрім іншого, суд вважає необґрунтованим і вартість однієї години наданих послуг, оскільки ринкові ціни на юридичні послуги становлять у середньому 900-1100 грн за одну годину надання консультацій, підготовку документів та 2500-3500 грн за день судового засідання (участь у судових засіданнях). За таких обставин, суд вважає розмір 200 000 грн не підтвердженими;
при оцінці наданого стороною розміру гонорару адвоката, суд застосовує ряд критеріїв (дійсність, обґрунтованість, розумність, реальність, пропорційність, співмірність) та факти на підтвердження таких критеріїв (складність справи, значення справи для сторін, фінансовий стан сторін, ринкові ціни адвокатських послуг і т.п.) Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Тому з банку на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути 25 000 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
 
Короткий зміст постанов суду апеляційної інстанції
 
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 08 серпня 2023 року апеляційну скаргу ПАТ АБ Укргазбанк» задоволено частково, рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 22 липня 2022 року змінено в частині правового обґрунтування.
 
В іншій частині рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 22 липня 2022 року залишено без змін. 
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
у позасудовому порядку захист суб`єктивного права також нерозривно пов`язується із фактором часу. Захист цивільних прав шляхом оформлення права власності на предмет іпотеки полягає в тому, що іпотекодержатель відповідно до умов укладеного договору, у випадку не виконання позичальником своїх зобов`язань має право зареєструвати за собою право власності на предмет іпотеки, як позасудовий спосіб захисту своїх прав. Це право існує, поки суд не встановить зворотного, оскільки іпотекодавець може це оскаржити. При цьому, звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Метою оформлення права власності на предмет іпотеки є надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником. Із урахуванням цього, перебіг позовної давності за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки починається від дня, коли у кредитора (іпотекодержателя) виникло право на відповідний позов, незалежно від того, чи відбувався захист цього права в позасудовому порядку;
згідно зі статтею 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а також у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Звернення стягнення на предмет іпотеки не вказане у статті 264 ЦК України як окрема підстава переривання перебігу позовної давності, а також не може вважатися діями, що свідчать про визнання боржником свого боргу, чи прирівнюватись до пред`явлення позову. Звернення стягнення є реалізацією іпотекодержателем свого права, передбаченого договором іпотеки, та підставою припинення цього права. Визнання незаконним рішення про перехід права власності на нерухоме майно також не може переривати перебіг позовної давності за позовними вимогами про звернення стягнення з аналогічних причин;
08 вересня 2016 року банком було вирішено звернути стягнення на предмет іпотеки за кредитним договором № 43/08МК від 27 травня 2008 року позичальника ОСОБА_1 шляхом позасудового врегулювання - оформлення права власності на предмет іпотеки за ціною 37 104 220 грн, визначеного суб`єктом оціночної діяльності, рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 21 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 17 серпня 2017 року, реєстрацію права власності на предмет іпотеки за банком скасовано. Тому обраний банком спосіб позасудового захисту свого порушеного права, а саме - оформлення права власності на предмет іпотеки за собою, до визначених статтями 263, 264 ЦК України підстав зупинення чи/або переривання позовної давності не належить. У спірних правовідносинах банк у позасудовому порядку змінив строк виконання основного зобов`язання шляхом оформлення права власності на предмет іпотеки за собою, разом із тим, не реалізував свого права на стягнення всієї заборгованості за кредитним договором у судовому порядку в межах позовної давності;
за змістом статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Із урахуванням цього, початок перебігу позовної давності за зобов`язаннями у договірних правовідносинах з визначеним строком виконання, починається зі спливом цього строку. Підстави зупинення та переривання позовної давності визначені у статтях 263, 264 ЦК України. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (стаття 264 ЦК України). Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають. На підставі частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням процесуальних вимог щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі. Це свідчить, що позасудовий спосіб врегулювання спору шляхом оформлення за собою права власності на предмет іпотеки або скасування такого рішення, не впливають на переривання позовної давності або зупинення її перебігу. Позасудовий спосіб врегулювання спору є певною мірою ризиком, пов`язаним, у тому числі, із пропуском позовної давності. Однак особа сама вирішує як їй здійснювати захист своїх прав, в судовому або ж позасудовому порядку. Початок перебігу позовної давності, підстави зупинення та переривання перебігу позовної давності визначені законодавством у імперативних нормах матеріального права, проте частина п`ята статті 267 ЦК України надає суду право визнавати поважними причини пропуску позовної давності і захищати порушене право;
тлумачення статей 18, 256, 261, 264, 267 ЦК України свідчить, що: початок перебігу позовної давності за позовами про стягнення заборгованості у зв`язку з невиконанням зобов`язань у договірних правовідносинах із визначеним строком виконання починається зі спливом цього строку. Тобто, цивільне право кредитора є порушеним з моменту невиконання зобов`язання; позасудовий спосіб врегулювання спору шляхом оформлення за собою права власності на предмет іпотеки не впливає на перебіг позовної давності, а саме не перериває та не зупиняє її перебіг; скасування рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за Банком не впливає на перебіг позовної давності; скасування рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за Банком, саме по собі не є поважною причиною пропуску позовної давності; звернення до однієї форми (одного способу) захисту жодним чином не впливає на перебіг позовної давності, яка і є однією з тих обставин, що можуть перешкодити захисту в іншій формі чи іншим способом;
особа, яка вдалася до юрисдикційної форми захисту свого права та пропустила позовну давність для звернення до суду з позовом для захисту цього ж права, не може виправдовуватися тим, що вона захищалася в позасудовому порядку. Питання поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Саме позивач повинен довести поважність характеру тієї чи іншої причини, а не інші учасники, адже це в його інтересах, щоб суд визнав поважними причини пропуску позовної давності. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що питання поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12?97гс19), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19). При вирішенні питання про поважність причин пропуску позовної давності суд першої інстанції вважав, що є очевидним, що розгляд справи у судах різних інстанцій про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, на думку добросовісного й розсудливого спостерігача, виключає необхідність вчинення процесуальних дій, спрямованих на скасування оспорюваного виконавчого напису нотаріуса. На думку суду, скасування виконавчого напису нотаріуса не змінює суті того, що існує такий виконавчий напис, згідно з яким стягується з відповідача сума заборгованості за договором позики;
у справі, що переглядається, право банку на позов виникло у жовтні 2009 року, оскільки саме тоді банк звернувся із позовом (справа № 2/710/110/11) до ОСОБА_1 про стягнення усієї суми заборгованості за кредитним договором № 43/08МК-01 від 27 травня 2008 року, у якому із урахуванням збільшених позовних вимог у лютому 2010 року просив стягнути з ОСОБА_1 на користь банку: 1 227 916,03 доларів США та 312 516, 72 гривень, із яких: 1 030 000 доларів США - залишок кредиту, 197 916, 03 доларів США - нарахованих і несплачених процентів, 312 560, 72 гривень - пені за порушення строків повернення кредиту. Проте, звернувшись до суду із цим позовом лише в серпні 2021 року, банк пропустив позовну давність;
причинами звернення до суду з цим позовом саме в серпні 2021 року банк зазначає, що 21 квітня 2017 року Свалявським районним судом Закарпатської області скасовано реєстрацію речового права, права власності на нерухоме майно, готельний комплекс об`єкт нежитлової нерухомості розташований у АДРЕСА_1 , за ПАТ «Укргазбанк» на підставі договору іпотеки від 27 травня 2008 року № 3270, виданого приватним нотаріусом Свалявського районного нотаріального округу Гуледза А. Г., яка вчинена у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л. Д., рішення індексний номер 31325918 від 10 вересня 2016 року 14:18:35; скасовано реєстрацію речового права, права власності на земельну ділянку площею 0,2291 га кадастровий номер якої 2124084401:04:002:0169 в АДРЕСА_1 , за ПАТ «Укргазбанк» на підставі договору іпотеки від 27 травня 2008 р. № 3270, виданого приватним нотаріусом Свалявського районного нотаріального округу Гуледза А. Г., яка вчинена у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л. Д. рішення індексний номер 31325920 від 10 вересня 2016 року 14:06:01. Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 17 серпня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Укргазбанк» відхилено. Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 21 квітня 2017 року залишено без змін. 20 березня 2019 року Великою Палатою Верховного Суду вказані судові рішення залишені без змін. 13 червня 2019 року правлінням банку було вирішено здійснити відновлення визнання у балансі банку кредиту позичальника ОСОБА_1 у валюті і в сумах, які обліковувалися на балансі банку на дату припинення визнання кредиту в сумі 1 457 919,27 доларів США, із яких: 1 030 000 доларів США - основна сума боргу, 427 919,27 доларів США - проценти, із припинення визнання на балансі банку відповідного нерухомого майна. Однак, рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 27 жовтня 2016 року (справа № 2/710/110/11) апеляційну скаргу банку задоволено частково. Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 18 травня 2016 року скасовано. У задоволенні позову банку до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічного позову ОСОБА_1 до банку, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання недійсним кредитного договору відмовлено. Відмовляючи в задоволенні вимог Банку до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості колегія суддів констатувала, що відповідно до статей 35-37 Закону України «Про іпотеку» банк скористався своїм правом і залишив за собою у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 43/08 МК від 27 травня 2008 року, майно, що належало ОСОБА_2 на праві власності, а саме: - нерухоме майно: готельний комплекс (двоповерховий з мансардою), літ. А, загальною площею 1 550,6 кв. м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18 вересня 2006 року, виданого Полянською сільською радою; - земельну ділянку з цільовим призначенням - для підприємницької діяльності (обслуговування готельного комплексу), загальною площею 0,2291 га, кадастровий номер 2124084401:04:002:0169, що знаходиться за цією ж адресою, та належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЗК № 059525 від 22 вересня 2006 року, виданого Свалявським районним відділом земельних ресурсів на підставі рішення 4 сесії 5 скликання Полянської сільської ради Закарпатської області;
колегія суддів враховує, що позивач міг звернутися до суду за захистом свого порушеного права з моменту ухвалення рішення апеляційного суду Закарпатської області від 27 жовтня 2016 року, незалежно від того, чи було скасовано реєстрацію права власності за банком на предмет іпотеки. За такої умови очевидно, що врегулювання спору в позасудовому порядку після виникнення у кредитора права на відповідний позов не перериває позовну давність і не зупиняє її перебігу, а скасування реєстрації права власності на предмет іпотеки не впливає на перебіг позовної давності за позовом про стягнення заборгованості та не зумовлює початок її перебігу. Реєстрація банком за собою права власності на предмет іпотеки/скасування у судовому порядку такої реєстрації саме по собі не можна вважати поважною причиною пропуску позовної давності, оскільки кредитор, який обрав саме такий спосіб захисту порушеного права має усвідомлювати й наслідки такого порушення. Тривалий розгляд спорів за участі сторін не позбавляв позивача можливості звернутися до суду із позовом про стягнення боргу раніше та захистити своє порушене право. Причини пропуску позовної давності в цьому випадку пов`язані з обставинами, що залежать повністю від дій позивача, який брав участь у справі про визнання незаконним рішенням про перехід права власності на нерухоме майно та мав можливість звернутися до суду із позовом про стягнення боргу раніше. Інших обставин, які виникли та унеможливили своєчасне звернення до суду з позовом, банк не навів;
суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову банку в задоволенні позову про стягнення боргу за кредитним договором у зв`язку зі спливом позовної давності, однак, на думку колегії суддів, помилково визначив початок перебігу цього строку, оскільки такий строк необхідно відраховувати з моменту ухвалення апеляційним судом Закарпатської області рішення від 27 жовтня 2016 року, яким у задоволенні позовних вимог банку про стягнення кредитної заборгованості із ОСОБА_1 за кредитним договором № 43/08МК від 27 травня 2008 року відмовлено.
 
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 08 серпня 2023 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ПАТ АБ «Укргазбанк» залишено без задоволення. Додаткове рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 28 вересня 2022 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що, дослідивши заяву про ухвалення додаткового рішення та додані до неї документи, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції стосовно того, що розмір заявлених витрат на правничу (правову) допомогу у сумі 200 000 грн не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, отже їх розмір є необґрунтованими. Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам процесуального права.
 
Аргументи учасників справи
 
12 вересня 2023 року ПАТ АБ «Укргазбанк» засобами поштового зв`язку подало касаційну скаргу рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 22 липня 2022 року, додаткове рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 28 вересня 2022 року та постанови Закарпатського апеляційного суду від 08 серпня 2023 року, у якій просить:
скасувати оскаржені рішення та ухвалити нове про задоволення позову ПАТ АБ «Укргазбанк»;
вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що:
перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (стаття 264 ЦК України). 13 червня 2019 року банк на підставі протоколу № 26 засідання Правління АБ «Укргазбанк» та з врахуванням факту набуття законної сили рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області у справі № 306/2053/16-ц здійснив відновлення визнання в балансі АБ «Укргазбанк» кредиту позичальника ОСОБА_1 23 вересня 2019 року за вих. №110/29159/2019 банк листом-вимогою повідомив відповідача ОСОБА_1 про відновлення визнання в балансі банку заборгованості за кредитним договором № 43/08МК від 27 травня 2008 року з роз`ясненням йому наслідків порушення ним умов кредитного договору. 06 серпня 2021 року банк звернувся із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 43/08МК від 27 травня 2008 року;
відмовляючи в задоволенні позову, суди не врахували вимоги статті 264 ЦК України і пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо спірних правовідносин. Суди повинні були керуватися пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо застосування позовної давності. Відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого КМ України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 57, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою КМ України № 211 від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» на території України введено карантин, дія якого продовжувалась, зокрема, до 31 серпня 2022 року. Тобто щодо зобов`язань, право вимоги за якими виникло з 13 березня 2017 року, позовна давність вважатися пропущеною не може, оскільки саме з 13 березня 2020 року зупинився перебіг процесуальних строків для АБ «Укргазбанк» на звернення із позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості і цей строк на момент ухвалення оспорюваного судового рішення через продовження дії карантину на території України не поновився;
суди не взяли до уваги той факт, що 01 жовтня 2019 року позивач подав до суду окремий позов до ОСОБА_1 про стягнення 3 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання за кредитним договором (справа № 306/2120/19). На ці обставини банк посилався при подачі позову. Наявність цих документів свідчить про той факт, що має місце пред`явлення до боржника іншого позову, предметом якого є частина вимоги, право на яку має позивач (право вимоги 3 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання за кредитним договором № 43/08МК від 27 травня 2008 року), тому наявні підстави для застосування частини другої статті 264 ЦК України щодо переривання перебігу строку позовної давності;
навіть за умови, якщо взяти за основу дату «17 серпня 2017 року», як момент, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення своїх прав на підставі статті 261 ЦК України (дата набуття законної сили рішенням про скасування переходу права власності на предмет іпотеки за банком) і з цієї дати здійснювати відлік перебігу позовної давності, то мало місце як зупинення перебігу процесуальних строків для позивача з 13 березня 2020 року на підставі пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, та і переривання процесуальних строків на підставі частини другої статті 264 ЦК України;
посилання апеляційного суду на те, що початок перебігу позовної давності належить відраховувати з моменту ухвалення апеляційним судом Закарпатської області рішення від 27 жовтня 2016 року у справі №22/710/110/11 не ґрунтується на законі. Цим рішенням відмовлено у задоволенні позовних вимог банку про стягнення кредитної заборгованості із ОСОБА_1 на підставі того, що банк набув у позасудовому порядку право власності на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 43/08МК від 27 травня 2008 року,  тому заборгованість за кредитним договором на час розгляду справи відсутня. Згідно з частиною четвертою статті 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, що діяла станом на 27 жовтня 2016 року) після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. 10 вересня 2016 року було здійснено державну реєстрацію права власності на іпотечне майно за банком і таким правом банк володів до 17 серпня 2017 року включно, коли набуло законної сили рішення Свалявського районного суду Закарпатської області у справі №306/2053/16-ц, яким скасовано реєстрацію речового права, права власності на іпотечне майно за банком;
банк у період з 10 вересня 2016 року і до 17 серпня 2017 року відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» не мав жодних законних підстав чи потенційного права звертатися до суду з позовом до ОСОБА_1 / про стягнення заборгованості за кредитним договором № 43/08МК від 27 травня 2008 року. У цей період кредитна заборгованість ОСОБА_1 була відсутня, а іпотечне майно значилось на балансі банку як власність банку. Тому посилання суду апеляційної інстанції на ту обставину, що початок перебігу строку на звернення до суду з цим позовом слід відраховувати з 27 жовтня 2016 року, є хибним, адже, право позивача на звернення до суду з даним позовом до відповідача про стягнення кредитної заборгованості могло виникнути лише після 17 серпня 2017 року, але не з 27 жовтня 2016 року. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі № 755/13805/16-ц зазначено, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості захистити своє право чи інтерес через суд;
відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання судами не враховано правову позицію Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду наведену у постанові від 26 жовтня 2018 року у справі № 922/4099/17, за змістом якої вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3 % річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову;
беручи до уваги, що обґрунтованість позову не спростована ні судом першої, ні судом апеляційної інстанції, та враховуючи, що позовні вимоги банку підлягають задоволенню, то підлягають скасуванню додаткове рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 28 вересня 2022 року та постанова Закарпатського апеляційного суду від 08 серпня 2023 року.
 
У жовтні 2023 року  ОСОБА_1 через представника Шпуганича В. П. надав відзив на касаційну скаргу, в якому просить: касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Свалявського районного суду від 22 липня 2022 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 08 серпня 2023 року - без змін; судові витрати покласти на позивача.
 
Відзив мотивований тим, що:
у жовтні 2009 року позивач змінив строк виконання умов кредитного договору та звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, звернення стягнення на предмет іпотеки. Станом на 09 жовтня 2009 року ПАТ «Укргазбанк» визначив заборгованість по кредитному договору № 43/08 МК від 27 травня 2008 року в сумі 1 179 302 доларів США що складається з 1 030 000 доларів США - заборгованості по тілу кредиту; 131 897,78 доларів США - відсотки у період з 12 січня 2009 року по 05 жовтень 2009 року; 139 408,68 грн (еквівалент 17 404,33 доларів США) - пеня за порушення строків повернення кредиту. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 27 жовтня 2016 року у справі № 2/710/110/11 апеляційну скаргу банку задоволено частково. Рішення Свалявського районного суду від 18 травня 2016 р. скасовано, у задоволенні позову банку до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічного позову ОСОБА_1 до банку про визнання недійсним кредитного договору відмовлено;
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) виснувала про те, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений Законом № 1023-XII у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимог частини десятої статті 11 Закону № 1023-XII у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавшись передбаченого зазначеним договором порядку, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а суд не має підстави для задоволення відповідного позову в частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором. У відзиві на позовну заяву та апеляційну скаргу відповідач та його представник констатували перед судом свої доводи що позивач недотримався порядку досудового врегулювання спору;
рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області у справі № 306/2053/16-ц від 21 квітня 2017 року скасовано реєстрацію права власності на предмет іпотеки. Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 17 серпня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Укргазбанк» відхилено, а рішення суду від 21 квітня 2017 року залишено без змін. У позивача АТ «Укргазбанк» після 18 серпня 2017 року відновилася заборгованість а починаючи після 04 вересня 2017 року з того моменту коли ОСОБА_2 відновив своє право власності а у банку виникло право повернення позики від позичальника ОСОБА_1 . Посилання банку на те що заборгованість позичальника відновлена лише з 13 червня 2019 року, про що надано копію витягу з протоколу № 26 не свідчить про перебіг строку для стягнення боргу з цієї дати. Згідно позовної заяви банк у розмір заборгованості зі сплати 3 % річних включив період з 01 жовтня 2016 року по 01 жовтня 2019 року. З позовом про стягнення заборгованості банк звернувся у серпні 2021 року, тобто, поза межами позовної давності;
пред`явлення вимоги у 2019 році про стягнення 3 % річних (справа № 306/2120/19) не перериває перебіг позовної давності, оскільки така вимога (нарахування 3 % річних) не ґрунтується на договорі, а законі (частина друга статті 625 ЦК України). Дій, які б свідчили про визнання свого боргу, у період з 2016-2021 року відповідач не вчиняв. Посилання позивача на наявність судових рішень у справі № 306/2053/16-ц від 20 березня 2019 року не впливають на момент з якого у позивача виникло право відновити заборгованість, пред`явити позов до відповідача про стягнення заборгованості;
суд апеляційної інстанції правильно констатував, що позивач міг звернутися до суду за захистом свого порушеного права з моменту ухвалення рішення апеляційного суду Закарпатської області від 27 жовтня 2016 року, незалежно від того, чи було скасовано реєстрацію права власності за банком на предмет іпотеки. Очевидно, що врегулювання спору в позасудовому порядку після виникнення у кредитора права на відповідний позов не перериває позовну давність і не зупиняє її перебігу, а скасування реєстрації права власності на предмет іпотеки не впливає на перебіг позовної давності за позовом про стягнення заборгованості та не зумовлює початок її перебігу. Реєстрація банком за собою права власності на предмет іпотеки/скасування у судовому порядку такої реєстрації саме по собі не можна вважати поважною причиною пропуску позовної давності, оскільки кредитор, який обрав саме такий спосіб захисту порушеного права має усвідомлювати й наслідки такого порушення. Тривалий розгляд спорів за участі сторін не позбавляв позивача можливості звернутися до суду із позовом про стягнення боргу раніше та захистити своє порушене право. Причини пропуску позовної давності в цьому випадку пов`язані з обставинами, що залежать повністю від дій позивача, який брав участь у справі про визнання незаконним рішенням про перехід права власності на нерухоме майно та мав можливість звернутися до суду із позовом про стягнення боргу раніше;
у постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 міститься висновок що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті). На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі;
у справі 306/1350/21 початок перебігу строку для звернення перервано пред`явленням у жовтні 2009 року позову до відповідача про стягнення заборгованості, проте з ухваленням рішення 27 жовтня 2016 року такий строк відновився. Після повідомлення позичальника у вересні 2019 року про поновлення (відновлення на балансі) заборгованості за кредитним договором позивач не був позбавлений пред`явити позов про стягнення заборгованості за основною сумою кредиту, відсотками за його користування у межах позовної давності, тобто, у період з 28 жовтня 2016 року по 27 жовтня 2019 року. Пред`явлення інших вимог (похідних від основної вимоги), які не є вимогами про стягнення заборгованості по кредитному договору, не перериває строків давності (стаття 266 ЦК України). За таких обставин положення Закону України № 540-IX від 30 березня 2020 року, яким продовжено дію статей 257-258 ЦК України не підлягають до застосування до спірних правовідносин, оскільки позовна давність закінчилася до початку дії цієї норми в часі. На думку відповідача позовна давність почала перебіг з 28 жовтня 2016 року з наступного дня з якого ухвалено рішення за позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором;
не заслуговують доводи позивача та представника проте що позовна давність перервалася шляхом звернення до суду з позовом у жовтні 2019 року з вимогою про стягнення 3 % річних. Суперечливою є поведінка, позивача який у 2019 році пред`являє позов про стягнення 3% річних з наміром перервати строки позовної давності щодо основної вимоги. Тому такий кредитор позбавлений права на судовий захист з підстав пропуску позовної давності, а пред`явлення позову за додатковою вимогою не повинно розцінюватися судом у розумінні пред`явлення позову як такої що перериває позовну давність. У постанові Верховного суду від 13 березня 2023 року № 554/9126/20 міститься висновок, що пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2022 року в справі № 285/3536/20 (провадження № 61-261св22). У справі 306/1350/21 обставини є аналогічними справі №554/9126/20 де суд апеляційної інстанції відмовив позикодавцю у стягненні боргу за договором позики внаслідок спливу позовної давності. Оскільки позикодавець пропустив позовну давність, яка застосована апеляційним судом, то три проценти річних та інфляційні втрати, які були нараховані до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні. Тому в задоволенні цих позовних вимог слід відмовити за безпідставністю. Суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні цих позовних вимог, але помилився щодо мотивів такої відмови.
 
Рух справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 вересня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
05 жовтня 2023 року справу передано судді-доповідачу Крату В. І.
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 жовтня 2023 рокусправу призначено до судового розгляду.
 
Межі та підстави касаційного перегляду
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
 
В ухвалі Верховного Суду від 22 вересня 2023 року вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 14 червня 2023 року у справі № 755/13805/16-ц; від 26 жовтня 2018 року у справі № 922/4099/17; від 10 квітня 2018 року у справі № 910/16945/14; від 27 квітня 2018 року у справі № 908/1394/17; від 21 листопада 2018 року у справі № 642/493/17-ц; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Фактичні обставини
 
Суди встановили, що між позивачем та відповідачем існують договірні відносини з приводу отриманого кредиту. Предметом договору від 27 травня 2008 року № 43/08МК між сторонами є відкриття невідновлюваної відкличної кредитної лінії з лімітом 1000 000 доларів США. Кредитна лінія надана на строк до 26 травня 2023 року.
 
Відповідно до договору про внесення змін до кредитного договору № 43/08 МК від 15 вересня 2008 року до зазначеного договору внесено зміни щодо ліміту кредиту та такий збільшено до 1 300 000 доларів США. До вказаного договору розроблено, відповідно, графік погашення платежів.
 
У зв`язку із зміною фінансового стану на ринку фінансових послуг, доступними для позичальника були 1 030 000 доларів США. Додаткового графіка погашення платежів, у зв`язку із зміною кредитного ліміту не розроблялося.
 
Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 27 травня 2008 року між ВАТ АБ «Украгзбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки № 48/08МК-01, за умовами якого останній передав в іпотеку банку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: готельний комплекс (двоповерховий з мансардою), літ. «А», загальною площею 1550,6 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, на якій знаходиться готельний комплекс, площею 0,2291 га, кадастровий номер 2124084401:04:002:0169, що надана для підприємницької діяльності (обслуговування готельного комплексу) за вказаною адресою.
 
У зв`язку з невиконанням позичальником взятих на себе зобов`язань ПАТ АБ «Укргазбанк» звернулося до суду із позовом про дострокове повернення всіх кредитних коштів.
 
Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 18 травня 2016 року у справі № 2/710/110/11 за позовом ПАТ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Укргазбанк», третя особа - ОСОБА_2 , про визнання недійсним кредитного договору із змінами і доповненнями № 43/08МК від 27 травня 2008 року, первісний позов ПАТ АБ «Укргазбанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість по тілу кредиту за кредитним договором від 27 травня 2008 року № 43/08МК у розмірі 1 030 000 доларів США. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено. Кредитний договір № 43/08МК від 27 травня 2008 року зі змінами і доповненнями, укладений між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 визнано недійсним.
 
Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 27 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року, рішення Свалявського районного суду від 18 травня 2016 року скасовано. У задоволенні позову ПАТ АБ «Укргазбанк» та зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору, ПАТ АБ «Укргазбанк» звернулося до приватного нотаріуса із заявою про державну реєстрацію за собою як іпотекодержателем права власності на зазначені готельний комплекс та земельну ділянку.
 
10 вересня 2016 року приватним нотаріусом прийнято рішення провести державну реєстрацію права власності на готельний комплекс загальною площею 1550,6 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , індексний номер 31325918; земельну ділянку, на якій знаходиться готельний комплекс, площею 0,2291 га, кадастровий номер 2124084401:04:002:0169, за вказаною адресою, індексний номер 31325820.
 
Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05 жовтня 2016 року приватним нотаріусом як державним реєстратором 10 вересня 2016 року здійснено державну реєстрацію права власності на зазначене іпотечне майно за ПАТ АБ «Укргазбанк» (записи про право власності № 16321244 та № 16321170).
 
Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 21 квітня 2017 року у справі № 306/2053/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Укргазбанк», ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Прокудіної Л. Д. про визнання незаконним рішення про перехід права власності на нерухоме майно, позов ОСОБА_2 задоволено. Скасовано реєстрацію речового права, права власності на нерухоме майно, готельний комплекс об`єкт нежитлової нерухомості розташований в АДРЕСА_1 за ПАТ «Укргазбанк» на підставі договору іпотеки від 27 травня 2008 року № 3270, виданого приватним нотаріусом Свалявського районного нотаріального округу Гуледза А. Г., яка вчинена у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л. Д. рішення індексний номер 31325918 від 10 вересня 2016 року 14:18:35. Скасовано реєстрацію речового права, права власності на земельну ділянку площею 0,2291 га кадастровий номер якої 2124084401:04:002:0169 в АДРЕСА_1 за ПАТ «Укргазбанк» на підставі договору іпотеки від 27 травня 2008 року № 3270, виданого приватним нотаріусом Свалявського районного нотаріального округу Гуледза А. Г., яка вчинена у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л. Д. рішення індексний номер 31325920 від 10 вересня 2016 року 14:06:01.
 
Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 17 серпня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Укргазбанк» відхилено. Рішення Свалявського районного суду від 21 квітня 2017 року залишено без змін. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року касаційну скаргу ПАТ «Укргазбанк» залишено без задоволення. Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 21 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 17 серпня 2017 року залишено без змін.
 
ОСОБА_2 у відзиві заявив про застосування позовної давності (т. 1, а.с. 122-131).
 
Позиція Верховного Суду 
 
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.
 
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
 
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
 
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22).
 
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
 
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23).

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
 
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
 
Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності.
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року у справі № 0308/2429/2012 (провадження № 61-1179св21) зазначено, що: 
«звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження №14-10цс18) відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, та зроблено висновок, що: «за змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу)».
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 357/5125/16-ц (провадження № 61-15142сво18) зазначено: «перебіг позовної давності за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки починається від дня, коли у кредитора (іпотекодержателя) виникло право на відповідний позов, незалежно від того, чи звертався він після цього до нотаріуса за захистом своїх цивільних прав. У силу положень статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а також у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Звернення стягнення на предмет іпотеки не вказане у статті 264 ЦК України в якості окремої підстави переривання перебігу позовної давності, а також не може вважатися діями, що свідчать про визнання боржником свого боргу, чи прирівнюватись до пред`явлення позову. Звернення стягнення є реалізацією іпотекодержателем свого права, передбаченого договором іпотеки, та підставою припинення цього права».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі № 755/13805/16-ц (провадження № 14-208цс21) зазначено, що:
«48.    Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості захистити своє право чи інтерес через суд. Суди попередніх інстанцій у справі № 755/13805/16-ц встановили, що після надіслання позичальнику заяви про дострокове виконання зобов`язання на підставі пункту 1.9 кредитного договору термін виконання зобов`язання слід вважати таким, що настав. 20 травня 2010 року (тридцять перший день після отримання позичальником вимоги банку від 19 квітня 2010 року № 22-2/354469 про дострокове виконання упродовж 30 днів зобов`язання за кредитним договором) у позивача як правонаступника банку виникло право звертатися до суду для уможливлення виконання основного зобов`язання. Позивач, як встановив суд у рішенні від 11 вересня 2014 року у справі № 755/27827/13-ц, 3 листопада 2014 року звернувся з позовом до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Однак ухвалене судом рішення про часткове задоволення позову позичальник не виконав, а виконавчий лист повернутий кредитору без виконання через відсутність у боржника майна та коштів. А до відповідачки як іпотекодавиці позивач звернувся з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки лише 9 вересня 2016 року»;
«51.    Велика Палата Верховного Суду підтримує висновок, згідно з яким слід розмежовувати вимоги про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Переривання загальної позовної давності за вимогою про стягнення боргу за основним зобов`язанням не перериває перебігу загальної позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки і навпаки (близький за змістом висновок див. у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 26 січня 2022 року у справі № 442/7773/17, від 28 вересня 2022 року у справі № 754/16764/17, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року у справі № 201/15310/16, від 30 червня 2022 року у справі № 947/25785/19, від 19 жовтня 2022 року у справі № 712/19272/12, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року у справі № 205/2480/19, від 2 листопада 2022 року у справі № 344/19567/19, від 1 лютого 2023 року у справі № 522/9497/14-ц).
52.      Відповідачка заявила про сплив позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки. Пред`явлення позивачем у 2013 році позову до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором не перервало позовну давність за вимогою до відповідачки про звернення стягнення на предмет іпотеки, перебіг якої розпочався 20 травня 2010 року (тридцять перший день після отримання позичальником вимоги банку від 19 квітня 2010 року № 22-2/354469 про дострокове виконання упродовж 30 днів зобов`язання за кредитним договором).
53.      Однак, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушено, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51), від 7 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (пункт 28), від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 (пункт 57), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 129)». 
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2023 року у справі № 487/1342/21 (провадження № 61-4298св23) зазначено:
«Апеляційний суд встановив, що за договором позики від 21 квітня 2016 року термін повернення коштів настав 21 квітня 2017 року. Відтак, з 22 квітня 2017 року починається перебіг позовної давності в межах якого позивач міг реалізувати своє право задля повернення наданих коштів у борг ОСОБА_3 та збігав 22 квітня 2020 року.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин.
У подальшому, рядом постанов Кабінету Міністрів України карантин на території України продовжувався, у тому числі він діяв як на час закінчення строку у межах якого позивач міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу до позичальника (21 квітня 2020 року), так і на час звернення до суду з цим позовом (26 лютого 2021 року).
Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) від 30 березня 2020 року № 540-IX доповнено пункт 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Зазначені законодавчі зміни набули чинності з моменту опублікування Закону № 540-ІХ, тобто з 02 квітня 2020 року.
Отже, вказаною нормою права встановлено, що строки, визначені статтею 257 ЦК України на час дії карантину продовжуються автоматично, таким чином суд апеляційної інстанції правильно вважав, що заява відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності до позовних вимог позивача не підлягає задоволенню, а тому обґрунтовано вважав висновок суду про відмову у задоволені позову з цих підстав є помилковим».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс220 зазначено:
«Із 12 березня 2020 року на усій території України установлений карантин із подальшим продовженням відповідними постановами його строку (пункт 1 постанови № 211 з наступними змінами).
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у редакції Закону № 540-ІХ, який набрав чинності 2 квітня 2020 року).
Закон № 540-ІХ доповнив розділ ІХ «Прикінцеві положення» ГК України пунктом 7 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
[…]
Спеціальна позовна давність в один рік, передбачена статтею 681 ЦК України для вимог щодо виявлення у господарських відносинах прихованих недоліків товару, на який встановлений гарантійний строк, та передбачена пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України для вимоги про стягнення штрафу мала би спливти 1 жовтня 2020 року. Однак з 2 квітня 2020 року набрав чинності Закон № 540-ІХ, згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема, статтями 258, 681 ЦК України продовжуються на строк його дії. Тому позовна давність за вказаними вимогами покупця, заявленими 24 листопада 2020 року, не спливла. Навіть якщо врахувати лист-відповідь постачальника покупцеві від 19 липня 2019 року (т. 1, а. с 67 - 68), в якому постачальник визнав недоліки переданого ним товару, то перебіг позовної давності мав би спливти 20 липня 2020 року, якщо б на той час не набрав чинності Закон № 540-ІХ. З огляду на вказане відсутні підстави для відступу від висновку, який Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду виклав у постанові від 1 грудня 2021 року у справі № 373/651/20 (№ у ЄДРСР 101808795; цей висновок стосувався спливу позовної давності до моменту набрання чинності Законом № 540-ІХ)».
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 травня 2023 року у справі № 938/632/20 (провадження № 61-16716св21) зазначено:
«Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
В постановах Верховного Суду від 7 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22) та від 20 квітня 2023 року у справі № 728/1765/21 (провадження № 61-6640св21) зазначено, що «у пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».
Враховуючи, що останнім днем звернення до суду з позовом у межах строку позовної давності було 7 листопада 2020 року, як встановили суди, а Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX щодо продовження позовної давності на час дії карантину набрав чинності 2 квітня 2020 року, з огляду на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12 березня 2020 року, звернення ОСОБА_1 з даним позовом відбулось у межах позовної давності.
Не впливають на правильність такого висновку і доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій того, що позивач дізналась про порушення свого права 7 вересня 2017 року, оскільки навіть у випадку доведення цієї обставини, позовна давність закінчилася б 7 вересня 2020 року - після набрання чинності Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX щодо продовження позовної давності на час дії карантину.
Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли помилково висновку щодо спливу позовної давності та необхідність захисту права ОСОБА_1 на підставі частини п`ятої статті 267 ЦК України».
 
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
 
У справі, що переглядається:
при зверненні із позовом банк посилався на те, що 23 жовтня 2009 року звернувся із позовом до ОСОБА_1 про дострокове стягнення кредитної заборгованості. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 27 жовтня 2016 року у справі № 2/710/110/11, яке набрало законної сили, у задоволенні вимог банку відмовлено. 10 вересня 2016 року у зв`язку з невиконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором № 43/08МК від 27 травня 2008 року банком, як іпотекодержателем, відповідно до умов договору іпотеки було реалізовано право задовольнити свої вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 21 квітня 2017 року у справі № 306/2053/16-ц, яке набрало законної сили, скасовано реєстрацію права власності банку на предмет іпотеки. 13 червня 2019 року банком відновлено визнання у балансі банку кредиту позичальника ОСОБА_1 на дату припинення визнання кредиту в сумі 1 457 919,27 доларів США, із яких: 1 030 000 доларів США - основна сума боргу, 427 919,27 доларів США - проценти, із припинення визнання на балансі банку відповідного нерухомого майна. Позов подано із підстав відновлення у 2019 році визнання у балансі банку заборгованості за кредитним договором № 43/08МК від 27 травня 2008 року, боржником за яким є ОСОБА_1 ;
при відмові у задоволенні позову суд першої інстанції послався на те, що рішення Свалявського районного суду від 21 квітня 2017 року у справі № 306/2053/16-ц, яким скасовано реєстрацію права власності банку на предмет іпотеки, набрало законної сили 17 серпня 2017 року. Тому позивач набув право на відновлення кредиту на балансі АБ «Укргазбанк» та пред`явлення вимоги до відповідача саме з 17 серпня 2017 року. Натомість, банк звернувся до суду 10 серпня 2021 року (з моменту, коли виникло право вимоги до звернення позивача до суду, пройшло майже чотири роки). За таких обставин банк пропустив позовну давність;
апеляційний суд частково не погодився із висновком суду першої інстанції та вказав, що банк пропустив позовну давність, оскільки банк у позасудовому порядку змінив строк виконання основного зобов`язання шляхом оформлення права власності на предмет іпотеки за собою, разом із тим, не реалізував свого права на стягнення всієї заборгованості за кредитним договором у судовому порядку в межах позовної давності. Право банку на позов виникло у жовтні 2009 року, оскільки саме тоді банк звернувся із позовом (справа № 2/710/110/11) до ОСОБА_1 про стягнення усієї суми заборгованості за кредитним договором № 43/08МК-01 від 27 травня 2008 року і рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 27 жовтня 2016 року у задоволенні позову банку до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Відмовляючи в задоволенні вимог банку до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості колегія суддів констатувала, що відповідно до статей 35-37 Закону України «Про іпотеку» банк скористався своїм правом і залишив за собою у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 43/08 МК від 27 травня 2008 року предмет іпотеки. Апеляційний суд вказав, що позивач міг звернутися до суду за захистом свого порушеного права з моменту ухвалення рішення апеляційного суду Закарпатської області від 27 жовтня 2016 року, незалежно від того, чи було скасовано реєстрацію права власності за банком на предмет іпотеки. Реєстрація банком за собою права власності на предмет іпотеки/скасування у судовому порядку такої реєстрації саме по собі не можна вважати поважною причиною пропуску позовної давності, оскільки кредитор, який обрав саме такий спосіб захисту порушеного права має усвідомлювати й наслідки такого порушення. Звернувшись до суду із цим позовом лише в серпні 2021 року, банк пропустив позовну давність;
суди встановили, що рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 18 травня 2016 року у справі № 2/710/110/11 позов ПАТ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості задоволено частково. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 27 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року, рішення Свалявського районного суду від 18 травня 2016 року скасовано, у задоволенні позову ПАТ АБ «Укргазбанк» та зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. У рішенні апеляційного суду Закарпатської області від 27 жовтня 2016 року зазначено, що: «у суді апеляційної інстанції, за клопотанням представника ОСОБА_1 - Шпуганича В. П. до матеріалів справи були приєднані: копії повідомлень банку, датованих вереснем 2016 року, адресованих ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т.3, а.с. 23-24), в яких банк повідомляє останніх, що відповідно до статей 35-37 Закону України «Про іпотеку» АБ «Укргазбанк» скористався своїм правом та залишив за собою в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 43/08 МК від 27 травня 2008 року, майно, що належало ОСОБА_2 на праві власності, а саме: нерухоме майно: готельний комплекс (двоповерховий з мансардою), літ.А, загальною площею 1 550,6 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18 вересня 2006 року, виданого Полянською сільською радою; земельну ділянку з цільовим призначенням - для підприємницької діяльності (обслуговування готельного комплексу), загальною площею 0,2291 га, кадастровий номер 2124084401:04:002:0169, що знаходиться за цією ж адресою, та належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЗК № 059525 від 22 вересня 2006 року, виданого Свалявським районним відділом земельних ресурсів на підставі рішення 4 сесії 5 скликання Полянської сільської ради Закарпатської області. […] Також представниками банку зазначено, що заборгованість за кредитним договором на час розгляду справи відсутня, оскільки банк скористався своїм правом та набув у позасудовому порядку право власності на предмет іпотеки»;
апеляційний суд не звернув увагу, що підставою відмови в позові банку про стягнення кредиту у справі № 2/710/110/11 була наявність позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки;
суди встановили, що рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 21 квітня 2017 року у справі № 306/2053/16-ц скасовано реєстрацію права власності банку на предмет іпотеки. Вказане рішення набрало законної сили 17 серпня 2017 року;
за таких обставин помилковим є висновок апеляційного суду, що право на звернення із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором у позивача виникло з моменту ухвалення рішення апеляційного суду Закарпатської області від 27 жовтня 2016 року, оскільки на цей момент існувало позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки;
у зв`язку із цим обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що позивач набув право на пред`явлення вимоги до відповідача саме з 17 серпня 2017 року;
суди встановили, що рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 21 квітня 2017 року у справі № 306/2053/16-ц скасовано реєстрацію права власності банку на предмет іпотеки. Вказане рішення набрало законної сили 17 серпня 2017 року (з моменту набрало законної сили рішенням Свалявського районного суду від 21 квітня 2017 року у справі № 306/2053/16-ц);
разом із тим, суд першої інстанції не врахував, що Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX продовжено позовну давність на строк дії карантину;
суб`єктивне цивільне право (право вимоги) банку відновилося з 17 серпня 2017 року (з моменту набрання законної сили рішенням суду про скасування позасудового звернення стягнення) і саме з цього моменту (початку перебігу позовної давності) банк міг звернутися позовом про стягнення заборгованості. Із цим позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором до ОСОБА_1 банк звернувся 10 серпня 2021 року (т. 1, а.с. 1);
останнім днем звернення із позовом в цій справі у межах позовної давності було 17 серпня 2020 року, і з урахуванням продовження законодавцем позовної давності на строк дії карантину, то банк з цим позовом звернувся у межах позовної давності;
за таких обставин помилковим є висновок судів про пропуск позивачем позовної давності;
суди не перевірили складові заборгованості, нарахованої банком, не визначили момент, станом на який нарахована заборгованості, не врахували, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
 
За таких обставин, суди зробили передчасний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог. Тому оскаржені рішення підлягають скасуванню з переданням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).
 
Додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас, додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. У разі скасування рішення у справі, ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 червня 2018 року в справі № 756/4441/17 (провадження № 61-17081св18).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21 (провадження № 12-39гс22) зазначено: «за загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення. Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Подібні висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 925/81/21, від 09 лютого 2022 року у справі № 910/17345/20, від 15 лютого 2023 року у cправі № 911/956/17(361/6664/20), від 07 березня 2023 року у справі № 922/3289/21. Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування постанови Центрального апеляційного господарського суду від 27 вересня 2022 року у цій справі, то додаткову постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18 жовтня 2022 року також слід скасувати».
 
Оскільки рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 22 липня 2022 року та постанова Закарпатського апеляційного суду від 08 серпня 2023 року підлягають скасуванню, то додаткове рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 28 вересня 2022 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 08 серпня 2023 року за результатами перегляду додаткового рішення також належить скасувати.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені рішення ухвалені із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. У зв`язку із наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу належить задовольнити частково; оскаржені рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Висновки за результатами розподілу судових витрат
 
У постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції (підпункт «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України).
 
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року у справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено такий висновок, що «якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
 
Тому розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» задовольнити частково.
 
Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 22 липня 2022 року, додаткове рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 28 вересня 2022 року та постанови Закарпатського апеляційного суду від 08 серпня 2023 року скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 22 липня 2022 року, додаткове рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 28 вересня 2022 року та постанови Закарпатського апеляційного суду від 08 серпня 2023 року втрачають законну силу.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    В. І. Крат
 
Судді:                                                                                     І. О. Дундар
 
В. М. Коротун
 
                                                                                              Є. В. Краснощоков
 
М. М. Русинчук