ПОСТАНОВА 
Іменем України

12 липня 2023 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 401/2400/21
провадження № 22-ц/4809/537/23 

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л., (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С. М., Мурашка С.І.
за участю секретаря судового засідання Савченко Н. В.,
учасники справи:
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Світловодськпобут»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області (суддя Андріянова С. М.) від 23 січня 2023 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
05 серпня 2021 року Спільне підприємство - Товариство з обмеженою відповідальністю «Світловодськпобут» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 та просило:
1)стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за спожиту теплову енергію за період з 01 грудня 2012 по 01 липня 2021 року у розмірі 50283,41 грн, з яких: 35771,36 грн - основний борг, 11423,12 грн - втрати від інфляції, 3088,93 - 3% річних;
2)стягнути з ОСОБА_1 на свою користь компенсацію судових витрат в розмірі 7270 грн, з яких: 2270 грн - судовий збір, 5000 грн - витрати на правничу професійну допомогу.
Вимоги позивача обгрунтовано тим, що СП ТОВ «Світловодськпобут», відповідно до рішення виконавчого комітету Світловодської міської ради № 742 від 15 серпня 2012 року, є виконавцем послуг з централізованого опалення в м. Світловодськ та забезпечує тепловою енергією мешканців багатоквартирних будинків.
Відповідач є власником квартири у багатоквартирному будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та, відповідно, споживачем послуг з постачання теплової енергії з відкритим особовим рахунком № НОМЕР_1 , які надає їй СП ТОВ «Світловодськпобут».
Відповідач свої зобов`язання щодо оплати за отриману комунальну послугу централізованого опалення не виконує, за період з 01 грудня 2012 по 01 липня 2021 року має заборгованість у розмірі 50283,41 грн, яку позивач просить стягнути з відповідача, а також на підставі норми ч. 2 ст. 625 ЦК України додатково стягнути 11423,12 грн - втрати від інфляції та 3088,93 грн - 3% річних.
Короткий зміст рішення суду
Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 січня 2023 року позовні вимоги ТОВ «Світловодськпобут» задоволено частково. Суд стягнув з ОСОБА_1 на користь СП ТОВ «Світловодськпобут» заборгованість за теплову енергію за період з березня 2017 року по липень 2021 року в розмірі 26538,77 грн, яка складається з такого: 21438,56 грн - основний борг, 2629,29 грн - втрати від інфляції, 1324,60 грн - 3% річних. Крім того, суд стягнув з відповідача на користь позивача компенсацію сплаченого за подання позовної заяви судового збору в сумі 1146,32 грн.
Суд мотивував своє рішення тим, що позивач довів факт надання комунальної послуги з постачання теплової енергії в належну відповідачу квартиру (централізоване опалення – ЦО) за адресою: АДРЕСА_1 за які відповідач не сплачує з грудня 2012 року і має прострочену заборгованість в сумі 35771,36 грн. 
Однак з огляду на подану відповідачем заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, суд вважав, що вимоги позивача підлягають задоволенню в межах позовної давності, перебіг якої розпочався з березня місяць 2017 року та на час пред`явлення позову, серпень місяць 2021 року, не сплинув. 
Така заборгованість з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних, на які позивач має право згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, становить 25392,45 грн. 
Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги та відзиву на неї
У поданій до суду апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 січня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги СП ТОВ «Світловодськпобут» задовольнити частково, стягнувши з ОСОБА_1 заборгованість за спожиту теплову енергію за період з липня 2018 року по липень 2021 року в сумі 2098,23 грн, три відсотки річних за період з 20 січня 2019 року по 31 липня 2021 року в сумі 77.02 грн, втрати від інфляції в сумі 173,56 грн, а за період з 12 березня 2017 року по 31 жовтня 2018 року – 702,48 грн, три відсотки річних – 68,86 грн, втрати від інфляції – 144,52 грн. 
Вимоги апеляційної скарги мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції, на думку апелянта, ухвалене при неповному з`ясуванню судом обставин, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи.
Зокрема, апелянт вказує на те, що нарахована позивачем заборгованість за теплову енергію є завищеною, оскільки житловий будинок оснащений тепловим лічильником, а тому розрахунок за надану послугу повинен здійснюватися споживачем на підставі щомісячних показників приладу обліку послуги, тобто за фактичну спожиту теплову енергію. До того ж у грудні 2019 року послуга відповідачем взагалі не надавалася.
Крім того, стягуючи з неї кошти, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, з березня 2017 року суд не врахував, що відповідно до п. 18 Правил надання послуг з ЦО оплата має вноситися споживачем з 20 числа місяця, наступного за розрахунковим, а тому за спожиті у березня 2017 року послуги вона мала сплатити з 20 травня 2017 року, що не було враховано судом і потягло безпідставне нарахування на суму заборгованості за 80 днів.
Суд також неправильно визначив період позовної давності. 
Поза увагою суду залишилася та обставина, що відповідач не брав на себе зобов`язання сплачувати за 100% поставленої у квартиру теплову енергію в той час, як співвласниками квартири є три особи, відповідача, її дочка та ОСОБА_2 . 
Відзиву на апеляційну скаргу від позивача СП ТОВ «Світловодськпобут» до суду апеляційної інстанції не надійшов, що згідно з вимогами ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду оскарженого судового рішення.
Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини справи
Згідно з рішенням виконавчого комітету Світловодської міської ради № 742 від 15 серпня 2012 року СП ТОВ «Світловодськпобут» (яке змінило назву на Товариство з обмеженою відповідальністю «Світловодськпобут» (т. 1, а. с. 128) є виконавцем послуг з централізованого опалення в м. Світловодськ та забезпечення тепловою енергією багатоквартирних будинків (т. 1, а. с. 8), зокрема, надає послуги з постачання теплової енергії споживачам у багатоквартирному будинку АДРЕСА_2 . 
Згідно з наказами СП ТОВ «Світловодськпобут» та рішеннями виконавчого комітету Світловодської міської ради, у м. Світловодську з 2012 по 2021 роки було проведено опалювальні сезони (т. 1, а. с. 12 - 47). 
Відповідно до свідоцтва № НОМЕР_2 про право власності на житло від 17 травня 1996 року, співвласниками квартири АДРЕСА_3 є: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рівних частках (т. 1, а. с. 94).
Договір між СП ТОВ «Світловодськпобут» та ОСОБА_1 про надання послуг з централізованого опалення (постачання теплової енергії) у письмовій формі укладено не було.
ОСОБА_1 , як споживач послуг, які надає СП ТОВ «Світловодськпобут», має відкритий на її ім`я особовий рахунок № НОМЕР_1 .
Заочним рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 07 лютого 2013 року у справі ЄУН 1121/6412/12 з ОСОБА_1 стягнуто на користь СП ТОВ «Світловодськпобут» заборгованість з послуги з централізованого опалення, які надавалися їй за адресою: АДРЕСА_4 , станом на 01 грудня 2012 року в сумі 4362,72 грн, а також 322,66 грн - втрати від інфляції та 209,49 – три відсотки річних (т. 1, а. с. 174 - 175).
Згідно з розрахунком позивача, за надані послуги з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_4 за період з 01 грудня 2012 року по 01 липня 2021 року існує прострочена заборгованість у розмірі 35771,36 грн (т. 1, а. с. 9 - 10).
Позиції, висловлені сторонами у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції
Апелянт ОСОБА_1 (відповідач) підтримала подану нею апеляційну скаргу, надала суду усні та письмові пояснення щодо своїх вимог.
Представник позивача ТОВ «Світловодськпобут» Кожум`яка Михайло Юрійович вимоги апеляційної скарги не визнав, просив суд залишити їх без задоволення, надав пояснення стосовно обставин справи.
Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає не повною мірою, а тому вимоги поданої позивачем апеляційної скарги підлягають задоволенню частково.
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
Застосовні до правовідносин сторін норми права та їх джерела
Кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ст. 15 ЦК України).
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Одним зі способів захисту прав та інтересів, передбачених ч. 2 ст. 16 ЦК України, може бути припинення правовідношення (п. 7 ч. 2 ст. 16 Кодексу). 
За змістом п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення між учасниками цивільних відносин прав та обов`язків є договори та інші правочини. 
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). 
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 901 ЦК України).
У справі, яка переглядається в апеляційному порядку спірний період визначено позивачем у позовній заяві – з 01 грудня 2012 року по 01 липня 2021 року.
У цей період правовідносини щодо надання споживачам комунальних послуг, до яких належать, зокрема, постачання теплової енергії (централізованого опалення), у різні підперіоди унормовано двома різними Законами України «Про житлово-комунальні послуги», а саме: з 01 грудня 2012 року по 30 квітня 2019 року діяли норми Закону № 1875-VІ від 24 червня 2004 року, а з 01 травня 2019 року і надалі діє Закон № 2189-VIII від 09 листопада 2017 року.
Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону № 1875-VІ відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.
Про надання житлово-комунальних послуг виключно на договірних засадах вказано також у ч. 1 ст, 12 пізнішого Закону № 2189-VIII, а згідно з ч. 5 ст. 13, ч. 7 ст. 14 цього Закону такий договір є публічним.
Відповідно до ч. 7 ст. 26 Закону № 1875-VІ договір на надання послуг з централізованого опалення, що укладається виконавцем із споживачем – фізичною особою, яка не є суб`єктом господарювання, є договором приєднання.
Частиною 1 статті 633 ЦК України передбачено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Частиною 3 ст. 29 Закону № 1875-VІ було передбачено, що договори на надання послуг з централізованого опалення укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та виконавцем цих послуг.
Згідно з ч. 3 ст. 19 Закону № 1875-VІ виробник послуг може бути її виконавцем. 
Відповідно до п. 3 Розділу VI Закону № 2180-VIII, введеного в дію з 01 травня 2019 року, договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом.
Одним з обов`язків, які покладено на споживача згідно з ч. 3 ст. 20 норми Закону № 1875-VІ, є оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 32 Закону № 1875-VІ плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору, в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. 
Обов`язок споживача здійснювати оплату за спожиті житлово-комунальні послуги передбачено нормою п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону № 2189-VIII, а згідно з ч. 1 ст. 9 цього Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Обов`язок споживача щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію встановлений також ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» (Закон № 2633-ІV від 02 червня 2005 року).
Обов`язку споживача здійснювати оплату за надану йому комунальну послугу кореспондується право виробника послуг вимагати своєчасної і в повному обсязі оплати наданих послуг (п. 4 ч. 1 ст. 22 Закону № 1875-VІ).
Згідно з положеннями ст. 21 Закону № 2180-VIII одиниця виміру обсягу спожитої споживачем теплової енергії визначається правилами надання відповідної комунальної послуги, що затверджуються уповноваженим законом органом. Виконавець послуги з постачання теплової енергії повинен забезпечити постачання теплоносія безперервно, з гарантованим рівнем безпеки, обсягу, температури та величини тиску. Параметри якості теплової енергії повинні відповідати нормативним документам у сфері стандартизації.  Постачання теплової енергії для потреб опалення здійснюється в опалювальний період. Порядок визначення дати початку і закінчення опалювального періоду визначається законодавством. Постачання теплової енергії на індивідуальні теплові пункти споживачів для потреб опалення та приготування гарячої води здійснюється безперервно, з урахуванням перерв, визначених статтею 16 цього Закону. Ціною послуги з постачання теплової енергії є тариф на теплову енергію для споживача, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Органи, уповноважені законом встановлювати порядки (методики) формування тарифів на транспортування, постачання теплової енергії, визначають особливості врахування в тарифах на теплову енергію для споживача витрат на утримання та обслуговування теплових пунктів (індивідуальних та центральних) з метою недопущення подвійної компенсації споживачами таких витрат.  Тарифи на комунальну послугу з постачання теплової енергії, що виробляється суб`єктом господарювання за допомогою систем автономного теплопостачання, визначаються та встановлюються органом, що регулює діяльність такого суб`єкта господарювання, окремо для кожного багатоквартирного будинку, обладнаного такою системою автономного теплопостачання, як сума тарифів на виробництво та постачання теплової енергії. Послуга з постачання теплової енергії надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання теплової енергії, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.
Відповідно до ст. 526, ст. 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).
Оцінка аргументів учасників справи та висновків суду першої інстанції
У справі, яка переглядається в апеляційному порядку, спір виник між ТОВ «Світловодськпобут», яке є виконавцем послуг з централізованого опалення у м. Світловодську Кіровоградської області, та ОСОБА_1 , яка є співвласником квартири у багатоквартирному будинку в. м. Світловодську Кіровоградської області та індивідуальним споживачем наданих позивачем послуг, щодо невиконання відповідачем обов`язку оплатити наданої комунальної послуги.
Позивач визнає, що не виконував належним чином свій обов`язок перед позивачем – виконавцем комунальної послуги, тож між сторонами по справі відсутній спір щодо змісту їх прав та обов`язків у правовідносинах, які виникли у зв`язку із надання послуги з централізованого опалення (постачання теплової енергії).
Проте між ними існує спір щодо розміру боргу.
З огляду на положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги» можна дійти висновку, що розмір плати за надані споживачу комунальні послуги, визначається виходячи з кількісних та якісних показників (обсягу) наданої послуги та встановленої договором або відповідно до закону ціни послуги (тарифу). 
Щодо визначення обсягу наданої позивачем відповідачці послуги з централізованого опалення її квартири, то відповідно до закону така послуга надається в опалювальний період.
Відповідно до чинного у спірний період законодавства кількісні показники обсягу послуги з централізованого опалення могли визначатися за показниками засобів обліку або за нормами, затвердженими у встановленому порядку. 
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 вказувала, що місцевий суд при визначенні боргу не врахував, що багатоквартирний будинок, у якому знаходиться її квартира, обладнаний приладом обліку теплової енергії.
Однак, таке твердження апелянта не відповідає дійсності. 
За змістом п. 12 Правил надання населенню послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, яка була чинною на початку спірного періоду, у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії у багатоквартирному будинку, споживачі, які не мають квартирних засобів обліку теплової енергії, оплачують таку послугу за показниками будинкового засобу обліку такої енергії пропорційно оплачу вальній площі (об`єму) квартири.
З 25 січня 2019 року набрала чинності Методика розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затверджена наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комуналього господарства від 22 листопада 2018 року № 315, розділом ІІ якої визначено базові правила розподілу між споживачами загальних обсягів спожитих у будівлі/будинку комунальних послуг, зокрема постачання теплової енергії.
З доданої позивачем до позовної заяви довідки-розрахунку заборгованості за теплову енергію вбачається, що позивач нараховував відповідачці плату за кожен місяць опалювального періоду, а розмір плати відрізнявся місяць від місяця, що вказує на те, що нарахування здійснювалося за фактично спожиту послугу, а не за встановленими нормами споживання (т. 1, а.с. 9 – 10). Тобто, позивач враховував фактично наданий ним відповідачу обсяг послуги.
Під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції відповідач визнав ту обставину, що багатоквартирний будинок, в якому має квартиру відповідач, обладнано вузлом комерційного обліку теплової енергії.
За клопотанням відповідача суд апеляційної інстанції витребував у позивача відомості про показання приладу обліку та нарахування плати споживачу ОСОБА_1 плату за послуги з постачання теплової енергії (т. 2, а. с. 58 – 60) з якої вбачається, що розрахунок плати за надану послугу позивач здійснював з урахуванням показань будинкового приладу комерційного обліку теплової енергії, визначених у гігакалоріях, які формувалися на підставі помісячних звітів про спожиту теплову енергію (т. 2, а. с. 61 – 76), розподілених з урахуванням пропорції опалювальної площі будинку та опалювальної площі квартири відповідача. 
При цьому розрахунки, які позивач надав апеляційному суду за клопотанням відповідача, відповідають показникам заборгованості, вказаним у розрахунку, який додано до позовної заяви.
Отже, позивач та, відповідно, суд першої інстанції визначили вартість комунальної послуги, яку надав позивач за спірний період, відповідно до чинного законодавства, з урахуванням підтвердженого показниками будинкового приладу комерційного обліку теплової енергії обсягу послуги, методики її розподілу між споживачами та встановлених тарифів на таку послугу. 
При цьому суд апеляційної інстанції залишає без розгляду надані апелянтом пояснення про неправильність застосованих відповідачем тарифів, оскільки жодних заперечень щодо цього в суді першої інстанції та в апеляційній скарзі відповідачем не наведено, а додаткові пояснення, які розширюють підстави апеляційного оскарження рішення суду подані поза процесуальним строком. 
Щодо ствержуваного апелянтом ненадання позивачем послуги з постачання теплової енергії у грудні 2019 року, то відповідно до змісту ст. 27, ст. 28 Закону № 2189-VIII факти ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальних послуг фіксуються в актах-претензіях, які складаються виконавцем комунальної послуги та споживачем і повинен містити інформацію про те, в чому полягало ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальної послуги, дату (строк) її ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості, а також іншу інформацію, що характеризує ненадання послуг, надання їх не в повному обсязі або неналежної якості.
Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Однак відповідач не надав до суду складний відповідно до ст. 27, ст.. 28 Закону № 2189-VIII акт-предензію про ненадання ТОВ «Світловодськпобут» комунальної послуги з постачання теплової енергії у грудні 2019 року, а тому не довів цю обставину, якою обґрунтовував свої заперечення проти позову. 
Щодо стверджуваної апелянтом безпідставності покладення судом на ОСОБА_1 обов`язку сплатити всю заборгованість за послуги з централізованого опалення, то колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.
Згідно з ст. 1 Закону № 1875-VІ споживач – фізична чи юридична особа. яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.
Відповідно до п. 6 ст. 1 Закону № 2189-VIII індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Заперечуючи проти позову в суді першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 вказала, зокрема, що споживачем послуги, яку надає відповідач, є не лише вона, а й інші співвласники квартири АДРЕСА_3 : ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до яких позивач свої вимоги не пред`явив. 
На підтвердження цієї обставини відповідачка надала до суду свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_2 від 17 травня 1996 року (т. 1, а. с. 94) на підставі відомостей якого суд першої інстанції встановив, що вказана квартира належить трьом названим співвласникам у рівних частках, тобто частка кожного з них становить 1/3.
Суд першої інстанції не врахував цю обставину, яка має істотне значення для справи так, як за змістом Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживачами є всі співвласники нерухомого майна, а не лише один з них на кого оформлено особовий рахунок. Отже, кожен зі співвласників нерухомого майна щодо якого надаються житлово-комунальні послуги зобов`язаний сплачувати їх вартість. Відповідач не брав на себе зобов`язання сплачувати за 100% вартості послуги з централізованого опалення його квартири, а тому стягнення усієї заборгованості за послугу лише з відповідача, одного із трьох співвласників квартири у багатоквартирному будинку, є безпідставним.
За таких умов відповідач ОСОБА_1 може бути притягнута до цивільно-правовї відповідальності за невиконання зобов`язання по сплаті за надану позивачем послугу централізованого опалення пропорційно розміру її частки у нерухомому майні, яка становить 1/3. 
Щодо застосування судом першої інстанції позовної давності, то суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України)..
За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст.і 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 02 квітня 2020 року,  розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався та був чинним на час звернення позивача до суду з цим позовом, тобто станом на 05 серпня 2021 року.
Враховуючи, що Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX набрав чинності 02 квітня 2020 року, то строк, встановлений ст. 257 ЦК України, про застосування якого в суді першої інстанції заявив відповідач, продовжився на строк дій встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 карантину. 
Отже, якщо станом на 02 квітня 2020 року загальна позовна давність щодо вимог позивача не закінчилася, то вона не закінчилася і на час його звернення  до суду за захистом свого права, тобто станом на 05 серпня 2021 року.
Суд першої інстанції правильно встановив, що зобов`язання сплачувати на користь позивача вартість послуг з централізованого опалення (постачання теплової енергії) у відповідача виникає кожного наступного місяця, який слідує за розрахунковим. Таке зобов`язання відповідач мав виконувати не пізніше 20 числа наступного за розрахунковим місяця, а після втрати чинності Правили надання населенню послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом, що є граничним строком внесення плати за спожиту послугу.
Оскільки перебіг позовної давності за вимогою про стягнення боргу в зобов`язанні з визначеним строком виконання починається зі спливом цього строку, то станом на 02 квітня 2020 року не спливла загальна позовна давність за зобов`язаннями, строк виконання яких відповідачем закінчився не раніше 02 квітня 2017 року. 
З урахуванням викладеного суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що в межах позовної давності позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення заборгованості за комунальні послуги, строк на оплату яких закінчився 20 березня 2017 року, а також пізніше до липня 2021 року, що сумарно становить 21438,46 грн. 
Однак при цьому місцевий суд не врахував кількість співвласників квартири – споживачів послуги, які надав позивач, а тому помилково стягнув з відповідачки всю суму заборгованості в межах позовної давності.
З урахуванням того, що співвласників квартири є три особи, тому з відповідачки підлягає стягненню борг у сумі 7144,81 грн (21438,46 / 3 = 7144,81).
Зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін, як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, якою встановлено спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
Передбачене вказаною нормою Кодексу інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та 3 % річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові.
З огляду на обставини цієї справи позивач пред`явив правомірну вимогу про стягнення з відповідачки інфляційних втрат та 3 % річних від щомісячних сум простроченого боргу за період прострочення, а тому в цій частині його вимоги підлягають задоволенню частково з урахуванням частки відповідача у загальній сумі заборгованості, вимогу про стягнення якої позивач пред`явив в межах встановленого ст. 257 ЦК України строку.
Отже, з відповідачки на користь позивача підлягає додатковому стягненню інфляційні втрати в сумі 876,43 грн та три проценти річних в сумі 441,53 грн. При цьому право на застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо простроченого боргу у позивача виникло з 01 квітня 2017 року.
    Стосовно ж вимог про стягнення з відповідача частки простроченої заборгованості, яка виникла з грудня 2012 року по лютий 2017 року, то суд обґрунтовано відмовив в її стягнення через сплив позовної давності.  
Крім того, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що визначаючи загальну суму боргу за спірний період з 01 грудня 2012 року по 01 липня 2021 року, суд першої інстанції не врахував, що згідно з наданим позивачем розрахунком боргу станом на 01 грудня 2012 року за відповідачем вже обліковується заборгованість в сумі 4362,72 грн, яку, зокрема, просив стягнути позивач (т. 1, а. с. 9).
Однак з матеріалів справи вбачається. що заочним рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 07 лютого 2013 року у справі № 1121/6412/12 стягнуто з ОСОБА_1 , власника квартири АДРЕСА_3 , на користь СП ТОВ «Світловодськпобут» заборгованість за послугу з централізованого опалення, яка утворилася станом на 01 грудня 2012 року в сумі 4362,72 грн. Це рішення суду набрало законної сили 19 лютого 2013 року, згідно з відмоткою суду на копії рішення (т. 1, а. с. 174).
За таких обставин місцевий суд мав закрити провадження у справі в цій частині на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, якою встановлено, зокрема, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. 
Таким чином, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи в цій частині.
Згідно з ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
    Отже, оскаржуване рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 січня 2023 року в частині відмови в задоволенні вимоги ТОВ «Світловодськпобут» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, яка існувала станом на 01 грудня 2012 року в сумі 4362,72 грн, у зв`язку зі спливом позовної давності підлягає скасуванню з закриттям провадження у відповідній частині. 
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову, що стосуються, зокрема, грошових вимог.
Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.
Однак суд першої інстанції на викладене уваги не звернув та внаслідок неналежної оцінки наявних в матеріалах справи доказів неправильно встановив обставини, які мають значення для справи, чим позбавив себе можливості вирішити спір відповідно до закону.
Допущені місцевим судом недоліки є відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для часткового скасування оскаржуваного рішення суду та ухваленням нового судового рішення щодо частини вимог, а щодо іншої частини - закриття провадження у справі.
Про судові витрати
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Частинами 1, 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;
3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
У цій справі судові витрати позивача, які він поніс у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції, складаються з судового збору за додання до суду позовної заяви в сумі 2270,00 грн (т. 1, а. с. 1, 2).
Принцип розподілу судового збору закріплений у ч. 1 ст. 141 ЦПК України, а саме: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку з цим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме 349,09 грн.
    Натомість відповідач поніс судові витрати у зв`язку із переглядом цієї справи в суді апеляційної інстанції, а саме судовий збір за додання до суду апеляційної скарги в сумі 3405,00 грн (т. 1, а. с. 238).
Враховуючи принцип розподілу судового збору, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню компенсація судового збору в сумі 2832,96 грн.
Згідно з ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Таким чином, саме позивач зобов`язаний сплатити на користь відповідача різницю у витратах на сплату судового збору в сумі 2483,87 грн.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 грн, про які позивач заявляв в суді першої інстанції, то суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у присудженні їх компенсацію через недоведеність. Позивач погодився з рішенням суду і не оскаржив його.
Відповідач про інші судові витрати до суду заяву не подала.
Керуючись ст.ст. 255, 367, 374, 376, 377, 382 - 384ЦПК України, суд 
ПОСТАНОВИВ:
Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 січня 2023 року в частині відмови в задоволенні вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Світловодськпобут» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, яка існувала станом на 01 грудня 2012 року в сумі 4362,72 грн скасувати, а провадження у цій частині закрити. 
У решті рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 січня 2023 року змінити.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Світловодськпобут» (ідентифікаційний код юридичної особи 31678853) заборгованість за теплову енергію в сумі 7144 (сім тисяч сто сорок чотири) грн 81 коп., 876 (вісімсот сімдесят шість) грн 43 коп. інфляційних втрат, 441 (чотириста сорок одна) грн 53 коп. трьох процентів річних, а всього 8462 (вісім тисяч чотириста шістдесят дві) грн 77 коп.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Світловодськпобут» (ідентифікаційний код юридичної особи 31678853) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) 2483 (дві тисячі чотириста вісімдесят три) грн 87 коп. компенсації судового збору.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст цієї постанови складено 17 листопада 2023 року.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: С. М. Єгорова

С. І. Мурашко