ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2023 року 
м.Черкаси   

Справа № 707/1864/23		
Провадження № 22-ц/821/1729/23		
категорія:   314000000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Василенко Л.І.,
суддів: Гончар Н.І., Карпенко О.В.,
секретарів: Ярошенка Б.М., Винник І.М.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельне управління механізації», 

розглянувши  у  відкритому судовому засіданні в місті Черкасиапеляційні скарги представника  ОСОБА_1 - адвоката Стратілатова Костянтина Геннадійовича та Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельне управління механізації»  на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 12 вересня 2023 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельне управління механізації» про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, ухваленого під головуванням судді Суходольського О.М., -

в с т а н о в и в :

15 червня 2023 року ОСОБА_1  через свого представника авдоката  ОСОБА_2  звернувся до Черкаського районного суду Черкаської області із позовом доТОВ «Будівельне управління механізації» про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 02.07.2021 ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до ТОВ «Будівельне управління механізації» на посаду монтажника з монтажу сталевих та залізобетонних конструкцій.
Наказом № 27к/тр від 06.04.2023 позивач був звільнений з займаної посади за власним бажанням. 
Згідно довідки відповідача від 06.04.2023 № 0S00-000002, заробітна плата позивача складала: за січень 2022 року – 7 987,50 грн, за лютий 2022 року – 10 650 грн, за березень 2022 року – 5 163,64 грн.
З 24.03.2022 згідно наказу відповідача № 42 трудовий договір було призупинено. 
Позивач вказує, що його заробітна плата за грудень 2021 року не могла бути меншою ніж 6 500 грн, оскільки Законом України «Про державний бюджет на 2021 рік» з 01.12.2021 року мінімальну заробітну плату встановлено в розмірі 6 500 грн. 
Таким чином, загальний розмір заробітної плати позивача за період з грудня 2021 року по березень 2022 року склав 30 301,14 грн, однак відповідачем сплачено лише 7 000 грн. Залишок несплаченої заробітної плати складає 23 301,14 грн.
Крім того, позивач зазначає, що він відпрацював у відповідача 8 місяців та 22 дні, що дає йому право на 17 днів щорічної оплачуваної відпустки. 
Позивач відпрацював у відповідача з 02.07.2021 року по 24.03.2022 року, а саме 261 календарний день без урахування святкових та неробочих днів. За цей період заробітна плата позивача склала 112 226,01 грн, тобто середньоденна заробітна плата позивача для розрахунку розміру компенсації невикористаної відпустки складає 429,98 грн. 
За цих обставин відповідач зобов`язаний був при звільненні позивача сплатити йому грошову компенсацію за всі невикористані ним дні щорічної відпустки в розмірі 5 159,76 грн, однак відповідач не виплатив компенсацію.
Також, позивач вказує, що заборгованість із заробітної плати та компенсації відпустки до дня звернення до суду не погашена, тому згідно розрахунку позивача, відповідач має сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.04.2023 по 13.06.2023 в сумі 22 938,24 грн. 
При цьому, позивач зазнав суттєвих моральних втрат в результаті неправомірних дій відповідача, які виразилися в не проведенні розрахунку при звільненні позивача з роботи, а саме: позивач був позбавлений свого основного джерела доходів, що призвело до неможливості достатньо харчуватися, одягатися, лікуватися тощо; погіршення самопочуття позивача; підвищена дратівливість, яка зумовлена великим психологічним навантаженням, звуження кола товаришів, виникнення конфліктів з рідними, друзями; позивач був повністю позбавлений можливості реалізації власних звичок і бажань. За таких обставин, позивач вважає, що відповідач має відшкодувати моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.
На підставі наведеного, позивач просив суд стягнути з ТОВ «Будівельне управління механізації» на користь ОСОБА_1 заробітну плату у розмірі 23 301,14 грн, компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 5 159,76 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.04.2023 по 13.06.2023 в сумі 22 938,24 грн та моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.
01 вересня 2023 року представник ОСОБА_1 подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій зазначив, що оскільки заробітна плата була виплачена в повному обсязі лише 17.07.2023, а компенсація невикористаної відпустки не погашена до дня подачі даної заяви, тому відповідач має сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.04.2023 по 12.09.2023 в сумі 54 000,44 грн. 
Також вказав, що оскільки позивач отримав від позивача уточнену інформацію про розмір його заробітної плати, то за новим розрахунком позивача, середньоденна заробітна плата позивача для розрахунку розміру компенсації невикористаної відпустки складає 443,44 грн, а тому відповідач повинен був при звільненні позивача виплатити йому грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 7 981,92 грн (443,44 * 18), однак компенсація виплачена не була. 
На підставі наведеного, позивач просить стягнути з відповідача компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 7 981,92 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.04.2023 по 12.09.2023 в сумі 54 000,44 грн, моральну шкоду в розмірі 5 000 грн, а всього 66 982,36 грн, а також судові витрати покласти на відповідача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням  Черкаського районного суду Черкаської області від 12 вересня 2023 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ТОВ «Будівельне управління механізації» на користь ОСОБА_1  середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 34 407  грн 36 коп.
Стягнуто з ТОВ «Будівельне управління механізації» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.
В решті позовних вимог відмовлено.
Стягнуто із ТОВ «Будівельне управління механізації» на користь  ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір в сумі 1 073 грн 60 коп.
Стягнуто із ТОВ «Будівельне управління механізації» на користь  ОСОБА_1 судові витрати на правову допомогу в розмірі 7 000 грн.
Рішення суду мотивовано тим, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд дійшов висновку стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.04.2023 по 17.07.2023, тобто по день виплати відповідачем всієї заборгованості по заробітній платі перед позивачем.
Водночас суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за невикористані дні щорічної відпустки у зв`язку з недоведеності даної вимоги.
Задовольняючи позовні вимогив у частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що діями відповідача було завдано моральної шкоди, яка полягає у моральних стражданнях внаслідок незаконних дій щодо позивача зі сторони відповідача, а саме не виплати йому належних сум при звільненні, втраті через це нормальних життєвих зв`язків, а тому суд вважав обґрунтованою вимогу позивача про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 5 000 грн.
Вимоги позивача про стягнення з відповідача судового збору в розмірі 1 073,60 грн та витрат на правову допомогу в розмірі 7 000 грн суд вважав законними, обгрунтованими та підтвердженими належними доказами.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Стратілатов К.Г., посилаючись на те, що рішення суду в частині відмовлених вимог ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуалльного права, не відповідає обставинам справи та наявним доказам, просив суд змінити рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 12 вересня 2023 року в частині стягнення компенсації за не використані дні щорічної відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 7 981,92 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.04.2023 по 12.09.2023 в сумі 54 000,44 грн.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд у рішенні констатував, що позивачем не надано жодних доказів та не доведено факт несплати відповідачем компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, при цьому, суд взяв до уваги надані відповідачем платіжні інструкції по сплаті заборгованості та довідку № 17/07 від 17.07.02023 про виплату відповідачем в повному обсязі заборгованої заробітної плати ОСОБА_1 за період з грудня 2021 року по березень 2022 року, що підтверджує відсутність заборгованості перед позивачем, проте такий висновок не відповідає дійсним обставинам справи та спростовується наявними у ній доказами.
Так із доказів, а саме платіжних інструкцій вбачається, що відповідачем виплачувалась заробітна плата за грудень 2021 року, за січень-березень 2022 року, проте у вказаних платіжнках відсутні відомості про оплату компенсації за невикористану відпустку. Крім того, у довідці відповідача № 17/07 від 17.07.2023 зазначено, що заборгована заробітна плата за період роботи з грудня 2021 року по березень 2022 року виплачена в повному обсязі, а станом на 17.07.2023 заборгованість по заробітній платі відсутня. Про погашення заборгованості по виплаті компенсації за невикористану відпустку та відстуність заборгованості за такою компенсацією в довідці не зазначено.
Будь-яких інщих доказів, які б підтверджували факт виплати компенсації або відсутності заборгованості за компенсацією в матеріалах справи немає.
Вказує, що заборгованість із заробітної плати погашена лише 17.07.2023, а компенсація за невикористані дні відпустки не погашена, тому відповідач має сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.04.2023 по 12.09.2023 в сумі 54 000,44 грн.
Висновок суду, що заборгованість було погашено 17.07.2023, у зв`язку з чим середній заробіток підлягає стягненню за період до 17.07.2023 не відповідає вимогам закону та дійсним обставинам справи, оскільки в день звільнення позивачу мала бути виплачена не лише заробітна плата, а й компенсація за невикористані дні відпустки в сумі 7 981,92 грн.

У поданій апеляційній скарзі, ТОВ «Будівельне управління механізації», вважаючи, що судом неправильно застосувані норм матеріального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що оскаржуване рішення ухвалене при недоведеності обставин, які суд визнав встановленими, висновки викладені в ньому не відповідають обставинам справи, просило скасувати рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 12 вересня 2023 року в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 34 407,36 грн, моральної шкоди у розмірі 5 000 грн та судових витрат на правову допомогу у розмірі 7 000 грн та ухвалити нове рішення, яким зменшити середній заробіток за час затримки розрахунку до 1 252,17 грн, відмовити у стягненні моральної шкоди, зменшити судові витрати на правову допомогу до 1 000 грн та розділити судові витрати між сторонами.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що позивачем були заявлені вимоги, які в процесі розгляду справи збільшено до 54 000,44 грн, тобто сума заявленого до стягнення середнього заробітнку значно перевищувала суму заборгованості по заробітній платі.
При цьому Товариство посилалось на висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, в якій визначено, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Крім того, у даній постанові вказано, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільнені відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості; період затримки; ймовірний розмір та інші обставини справи встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах.
Отже суд при розгляді справи не повно зв`ясував обставини справи, які мають значення для розгляду справи та не врахував висновки ВП ВС у справі № 761/9584/15-ц.
Товариство вважає, що позивачем були неправильно проведені розрахунки, наводить свої розрахунки, згідно яких орієнтовна оцінка майнових втрат позивача пов`язаних із затримкою розрахунку при звільнені, з урахуванням статистичних усереднених показників, склала б 1 252,17 грн та враховуючи очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку 54 000,44 грн з розміром заборгованості по заробітній платі 21 786,65 грн, Товариство просить зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку до 1 252,17 грн.
Звертає увагу що позивач звільнився 06.04.2023 і в день звільнення йому було виплачено 7 000 грн, станом на 17.07.2023 відповідач повністю випатив позивачу заборгованість по заробітній платі, у зв`язку з чим позивачем було подано заяву про відмову від позову в частині вимог про стягнення заробітної плати.
Зазначає, що за даними бухгалтерського обліку відповідача розмір заборгованості по заробітній платі складав 21 786,65 грн, тобто був незначним і не міг суттєво вплинути на якість життя позивача.
Скаржник вважає, що при розгляді справи суд неправильно застосував ст. 237-1 КЗпП України, оскільки позивач не деталізував у чому полягає моральна шкода, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджено.
Товариство вважає, що в його діях відсутня вина, оскільки затримка заробітної плати сталася внаслідок зупинення діяльності підприємства через початок воєнний дій в Україні.
На думку скаржника, при прийняті рішення суд невірно застсоував ст. 1167 ЦК України, яка передбачає, що компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди.
Звертає увагу, що суд прийняв оскаржуване рішення за відсутності відповідача, чим позбавив його можливості захистити свої права.
Вказує, що стягуючи судові витрати за надану правничу допомогу у розмірі 7 000 грн, суд не взяв до уваги, що вимоги задоволено частково, а тому просить суд зменшити витрати на правничу допомогу з заявлених 7 000 грн до 1 000 грн.

Відзив на апеляційну скаргу 

       У відзиві на апеляційнускаргу Товариства, представник ОСОБА_3 – адвокат Стратілатов К.Г, вважаючи доводи ТОВ «Будівельне управління механізації» необґрутованими, такими що не відповідають нормам матеріального та процесуального права, просив апеляційну скаргу ТОВ «Будівельне управління механізації» відхилити, змінити рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 12 вересня 2023 року в частині стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, а саме стягнути з Товариства на користь позивача компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 7 981,92 та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 07.04.2023 по 12.09.2023 у сумі 54 000,44 грн.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції
       
Судом встановлено, що 02.07.2021 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу в ТОВ «Будівельне управління механізації» на посаду монтажника будівельної дільниці № 3, згідно наказу ТОВ «Будівельне управління механізації» про прийняття на роботу № 65-к/тр від 01.07.2021.
Відповідно до наказу ТОВ «Будівельне управління механізації» про звільнення з посади № 27-к/тр від 06.04.2023, ОСОБА_1 був звільнений з посади монтажника за власним бажанням, відповідно до ст.38 КЗпП України. Даним наказом зобов`язано бухгалтерію провести остаточний розрахунок і виплатити компенсацію за невикористану щорічну відпустку у кількості 18 календарних днів за період роботи з 02.07.2021 по день звільнення.
Згідно довідки № 0S00-000002 від 06.04.2023, виданої ТОВ «Будівельне управління механізації», сукупний дохід ОСОБА_1 на посаді монтажника в ТОВ «Будівельне управління механізації» за період з 01.01.2022 по 31.12.2022, а саме за січень, лютий та березень 2022 року склав 23 801,14 грн. Утримання становить 5 028,17 грн, сума до виплати – 18 772,97 грн (січень - 6 042,99 грн, лютий - 8 573,25 грн, березень 4 156,73 грн).
У відповідності до виписок по надходженням по картці/рахунку ОСОБА_1 у АТ КБ «Приватбанк», зокрема 24.12.2021 ТОВ «Будівельне управління механізації» перерахувало позивачу заробітну плату за листопад 2021 року в розмірі 9 977,60 грн та компенсацію витрат на відрядження згідно авансових звітів за листопад у розмірі 6 000 грн. 06.04.2023 «Будівельне управління механізації» перерахувало позивачу заробітну плату 7 000 грн без зазначення за який місяць.
На підставі наданих відповідачем до суду копій платіжних інструкцій за період з грудня 2021 року по березень 2022 року, судом встановлено, що ТОВ «Будівельне управління механізації» станом на 17.07.2023 сплатило ОСОБА_1 існуючу заборгованість по заробітній платі в сумі 21 793,65 грн, а саме 17.07.2023 – 3 012,77 грн (зарплата за грудень 2021 року), 17.07.2023 – 6 049,99 грн (зарплата за січень 2022 року), 17.07.2023 – 8 573,25 грн (зарплата за лютий 2022 року), 17.07.2023 – 4 157,64 грн (зарплата за березень 2022 року). Крім того, при звільнені було сплачено 06.04.2023 – 7 000,00 грн (зарплата за грудень 2021). Отже з грудня 2021 року по березень 2022 року позивачу було сплачено заробітну плату 28 793,65 грн (21 793,65 + 7 000) грн.
Вказаний факт підтверджується довідкою № 17/07 від 17.07.2023, виданою ТОВ «Будівельне управління механізації», згідно якої заборгована зарплата за період роботи в ТОВ «Будівельне управління механізації» з грудня 2021 року по березень 2022 року виплачена в повному обсязі, станом на 17.07.2023 заборгованість по заробітній платі ТОВ «Будівельне управління механізації» перед ОСОБА_1 відсутня.

Мотивувальна частина
Позиція Черкаського апеляційного суду

Відповідно до ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає приведеним нормам права.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна сторона має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 21 Закону України «Про оплату праці» визначено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
З аналізу зазначених законодавчих норм випливає, що умовами застосування ч. 1 ст. 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з ч. 2 ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, ст. 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, визначені статтею 117 КЗпП України. 
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина 2 ст. 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення, але не більш як за шість місяців.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19).
Так як у день звільнення 06.04.2023 відповідач не провів належну виплату позивачу всіх сум, що належали йому від підприємства при звільненні, то суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у визначені законом строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.
Даний період судом першої інстанції був облікований з 07.04.2023 по 17.07.2023, тобто по день виплати відповідачем, за висновками суду, всієї заборгованості перед позивачем.
Перевіривши наведений судом першої інстанції розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.04.2023 по 17.07.2023 (72 календарні дні та 29 робочих днів, середньоденна заробітна плата, становить 477,88 (загальна сума заробітної плати за січень 2022 року - 7 987,50 грн, за лютий 2022 року - 10 650 грн) /на кількість відпрацьованих позивачем днів, з яких у січні 2022 – 19, а у лютому 2022 – 20, загальна кількість відпрацьованих днів становить 39), колегія суддів вважає, за визначений судом період, розрахунок та визначений судом розмір компенсації 34 407,36 грн вірним.
Відповідачем в поданій апеляційній скарзі заперечується даний розмір та стверджується, що останній складає 1 252,17 грн. 
Доводи апеляційної скарги ТОВ «Будівельне управління механізації» є не обґрунтованими.
Водносач, посилання представника позивача - адвоката Стратілатова К.Г. у апеляційній скарзі на те, що відповідачем 17.07.2023 погашена лише  заборгованість із заробітної плати, проте компенсація за невикористані дні відпустки не погашена та підлягає стягненню, в наслідок чого з відповідача необхідно стягнути і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.04.2023 по 12.09.2023 (по день винесення судового рішення), колегія суддів вважає обґрунтованими з огляду на наступне.
Так, при звернені до суду позивачем визначено період за який йому не була виплачена заробітна плата з грудня 2021 року включно по березень 2022 року та компенсацію за невикористані дні відпустки при звільнені, яку він і просив стягнути з відповідача. 
Станом на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, відповідачем 17.07.2023 було фактично сплачено ОСОБА_1 існуючу заборгованість по заробітній платі в сумі 21 793,65 грн, а саме 17.07.2023 – 3 012,77 грн (зарплата за грудень 2021 року), 17.07.2023 – 6 049,99 грн (зарплата за січень 2022 року), 17.07.2023 – 8 573,25 грн (зарплата за лютий 2022 року), 17.07.2023 – 4 157,64 грн (зарплата за березень 2022 року).
Крім того, при звільнені позивачеві 06.04.2023 було сплачено – 7 000,00 грн. Згідно наданої відповідачем до суду першої інстанції копій платіжної інструкції, 06.04.2023 ТОВ «Будівельне управління механізації» ОСОБА_1 було сплачено 7 000,00 грн - зарплату за грудень 2021року.
У довідці № 17/07 від 17.07.2023, яку взято до уваги судом першої інстанції, не вказано що відповідачем виплачена компенсація за невикористані дні відпустки з зазначенням її розміру, а лише зазначено, що заборгована заробітна плата позивача за період роботи в ТОВ «Будівельне управління механізації» з грудня 2021 по березень 2022 виплачена в повному обсязі.
Разом з тим, наказом ТОВ «Будівельне управління механізації» про звільнення з посади ОСОБА_1 № 27-к/тр від 06.04.2023 було, зокрема, зобов`язано бухгалтерію Товариства провести остаточний розрахунок з позивачем і виплатити йому компенсацію за невикористану щорічну відпустку у кількості 18 календарних днів за період роботи з 02.07.2021 по день звільнення. Відповідачем не надано доказів нарахування та виплати позивачеві зазначеної в наказі компенсації.
Статтею 2 Закону України «Про відпустки» встановлено беззастережне право на відпустки громадян України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.
Згідно до ч. 1 ст. 24 Закону ураїни «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні, зокрема щорічної відпустки. 
Отже, аналізуючи наведені докази, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем даної вимоги та приходить до висновку, що ТОВ «Будівельне управління механізації», на час ухвалення оскаржуваного рішення, не проведено з позивачем повний розрахунок, а саме не виплачено компенсацію за невикористану відпусту. 
Тому рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку та, відповідно, в частині визначеного судом періоду та суми заробітку за час затримки виплати працівникові його середнього заробітку підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення.
Колегія суддів, перевіривши наведений позивачем розрахунок компенсації за невикористані дні щорічної відпустки вважає, що визначений позивачем розмір 7 981,82 грн є доведеним та обгрунтованим.
Визначення розміру компенсації невикористаної відпустки здійснюється на підставі «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі – Порядок № 100), цей Порядок обчислення середньої заробітної плати також застосовується в інших випадках, коли згідно із чинним законодавством виплати провадяться, виходячи із середньої заробітної плати.
За п. 7 Розділу ІV Порядку № 100 для оплати компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки.
Як бачається із матеріалів справи позивач працював у відповідача з 02.07.2021 по 24.03.2022. За цей період заробітна плата складала : в липні 2021 – 16 531,91 грн, в сепрні 2021 року - 17 971,34 грн, у вересні 2021 року - 15 973,57 грн, в жовтні 2021 року - 15 470,45 грн, в листопаді 2021 року -15 977,60 грн, в грудні 2021 року - 10 012,77 грн, в січні 2022 року -7 987,50 грн, в лютому 2022 року - 10 650,00 грн та в березні 2022 року - 5 163,64 грн, загальний розмір 115 738,78 грн. За період роботи позивачем було відпрацьовано 261 календарний день без урахування святкових та неробочих. Середньоденна заробітна плата становить 443,44 грн (115 738,78/261). 
Отже, визначений позивачем розмір компенсації за невикористані 18 дні щорічної відпустки становить 7 981,82 грн.
Відповідачем правильність наведеного позивачем розміру компенсації за невикристані дні щорічної відпустки не оскаржується. Власний розрахунок Товариством суду не надано.
Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку у розмірі 7 981,82 грн підлягають до задоволення. 
У апеляційній скарзі представник позивача - адвокат Стратілатов К.Г. просив стягнути з ТОВ «Будівельне управління механізації» на користь ОСОБА_1 заборгованість за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.04.2023 по 12.09.2023 у розмірі 54 000,44 грн.
Аналізуючи дану вимогу колегія суддів враховує наступне.
Наведені вище вимоги закону дійсно покладають на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.
Разом з тим, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має бути пропорційним та справедливим.
Так, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні.
Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає ч. 3 ст. 13 ЦК України. 
Колегія суддів враховує висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Зважаючи на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середньому заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (54 000,44 грн) зі встановленим розміром заборгованості по зарплаті та компенсації за невикористану відпустку (29 768,47 грн), розмір якої є значно меншим, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 40 000 грн.
Посилаючись в апеляційній скарзі на те, що в діях відповідача відсутня вина, оскільки затримка заробітної плати сталася в наслідок зупинення діяльності, ТОВ «Будівельне управління механізації» не надало жодного доказу який би це підтверджував.
Стверджуючи, що суд першої інстанції прийняв рішення у відсутність відповідача, чим позбавив останнього можливості захистити свої права, ТОВ «Будівельне управління механізації» не скористалось правом наданим йому судом апеляційної інстанції для їх відновлення.
Отже, враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 07.04.2023 по 12.09.2023 в сумі 54 000,44 грн підлягають до часткового задоволення в розмірі 40 000 грн.
Аналізуючи заперечення викладені в апеляційній скарзі ТОВ «Будівельне управління механізації» щодо стягнутої судом першої інстанції моральної шкоди, колегія суддів враховує наступне.
Суд першої інстанції, встановивши порушення прав позивача, дійшов висновку про необхідність стягнення з ТОВ «Будівельне управління механізації» на користь позивача 5 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Частиною 1 ст. 23 ЦК України  передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
При цьому, порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України. 
Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частини третя, четверта статті 23 ЦК України).
У постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22) зроблено висновок, що «зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи».
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21) вказано, що «абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати».
Судом встановлено, порушення відповідачем трудових прав позивача у зв`язку з несвоєчасною виплатою належних йому сум при звільненні, відповідно, недотримання відповідачем законодавства про працю, що призвело до негативних змін у його житті внаслідок усвідомлення їх порушення тому є вірним висновок суду про доведеність останнім факту спричинення йому діями відповідача моральної шкоди.
ТОВ «Будівельне управління механізації», в поданій ним апеляційній скарзі, не погоджується і з розміром стягнутих з нього судом витрат на правничу допомогу, вважаючи його не пропорційним до задоволених вимог.
Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов’язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Із матеріалів справи вбачається, що на підтвердження понесених витрат на правову допомогу адвокат Стратілатов К.Г. надав до суду Договір про надання адвокатських послуг (правової допомоги) від 13.06.2023, (а.с. 23), Угоду про вартість послгу за надання правової (професійної правничої) допомоги від 13.06.2023 (а.с. 24), Фіскальний чек № 1163374037 від 18.07.2023 про сплату коштів у розмірі 1 000 грн за надання правової допомоги (а.с. 25), детальний опис робіт (наданих послуг) (а.с. 26). 
Відповідно до пункту 4.1 Договору про про надання адвокатських послуг (правової допомоги) від 13.06.2023, робота виконавця, зазначена в цьому договорі оплачується замовником у розмірі встановленому окремою угодою, що є додатком до цього Договору. 
Відповідно до Угоди про вартість послуг за надання правової (професійної правничої) допомоги від 13.06.2023 робота (послуги) виконавця з надання правової допомоги (професійної правничої) допомоги в суді першої інстанції у спорі Замовника з ТОВ «Будівельне управління механізації» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку та моральної шкоди, оплачується Замовником в розмірі 7 000 грн. Робота оплачується виконавцем не пізніше 45 днів з моменту ухвалення судом першої інстанції рішення по суті спору.
Згідно детального опису робіт вбачається, що адвокатом було надано консультацію, на яку було витрачено 1 год., на складання позовної заяви було витрачено 6 год., на складення заяви про докази сплати судових витрат було витрачено 1 год. та на складання заяви про відмову від частини позовних вимог та детального опису було витрачено 2 год. Загальний розмір витрат на професійну правничу допомогу станом на 18.07.2023 – 7 000 грн, в тому числі оплачено 1 000 грн, підлягає оплаті не пізніше 45 днів з моменту ухвалення судом першої інстанції рішення по суті спору - 6 000 грн.
Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідач клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу до суду не подавав.
Колегія суддів, враховуючи, що клопотання передбачене ч. 5 ст. 137 ЦПК України, про зменшення розміру витрат на правничу допомогу у матеріалах справи відсутнє, беручи до уваги вище наведені правові норми та обставини, вважає, що стороною позивача підтверджено належними та допустимими доказами витрати ОСОБА_1 на правничу допомогу в сумі 7 000,00 грн, як такі, що узгоджені між клієнтом та адвокатом у Договорі про надання правової допомоги, докази про які подані у визначені ЦПК України строки та спосіб.
Частиною 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З матеріалів справи вбачається, що ціна даного позову склала 61 982,36 грн, позовні вимоги задоволено на суму 47 981,92 грн.
Враховуючи, що вимоги позивача задоволено частково, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу відповідно розміру задоволених вимог. Оскільки вимоги позивача задоволено на 77,41 %, тому підлягають до задоволення пропорційно задоволених вимог судові витрати на правничу допомогу розмірі 5 418,70 грн.
Відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації на невикористані дні щорічної відпустки, в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та в частині стягнення витрат на правничу допомогу, та прийняття в цій частині нового рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 7 981,92 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 40 000 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 418,70 грн, а в іншій частині - залишається без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Стратілатова Костянтина Геннадійовича задовольнити частково.
Апеляційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю «Будівельне управління механізації» задовольнити частково. 
Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 12 вересня 2023 року в частині відмови в задоволенні позову про стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу скасувати та постановити нове.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельне управління механізації» на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 7 981,92 грн.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельне управління механізації» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 40 000 грн.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельне управління механізації» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 418,70 грн.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.  

Головуючий Л.І. Василенко

Судді: Н.І. Гончар

О.В. Карпенко