П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/11013/23 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Єфіменко О.В. 
Суддя-доповідач -  Шидловський В.Б.   
07 грудня 2023 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Шидловського В.Б. 
суддів:  Боровицького О. А.  Курка О. П. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, в якому просила:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо відмови у зарахуванні до стажу державної служби (вислугу років) періоду її роботи у Бердичівській виправній колонії №70 з 01.08.1985 по 04.03.1986 на посаді техніка та з 05.03.1986 пo 01.08.2002 на посаді юрисконсульта та виплаті надбавки за вислугу років в розмірі 15% замість 30% посадового окладу;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати до стажу державної служби (вислугу років) період її роботи у Бердичівській виправній колонії №70 з 01.08.1985 пo 04.03.1986 на посаді техніка та з 05.03.1986 пo 01.08.2002 на посаді юрисконсульта, нарахувати та виплатити їй надбавку за вислугу років за весь час її роботи на посаді головного спеціаліста Бердичівського відділу обслуговування громадян Бердичівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області з 02.08.2017 по 11.03.2019, із розрахунку 30% посадового окладу щомісячно, із врахуванням виплаченої надбавки за вислугу років в розмірі 15%.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що під час роботи у Бердичівському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду в Житомирській області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі - відповідач, Управління) їй не враховані періоди роботи у Бердичівській виправній колонії на посаді техніка з 01.08.1985 по 04.03.1986 та з 05.03.1986 пo 01.08.2002 на посаді юрисконсульта. З метою отримання роз`яснень позивачка звернулася до Бердичівської виправної колонії №70, Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, Національного агентства України з питань державної служби, листом якого підтверджено, що посади техніка та юрисконсульта кримінально-виконавчої служби відносились до посад спеціалістів та зараховуються до стажу державної служби. 
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2023 року позов задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо відмови ОСОБА_1 у зарахуванні до стажу державної служби (вислугу років) періоду її роботи у Бердичівській виправній колонії № 70 з 01.08.1985 по 04.03.1986 на посаді техніка та з 05.03.1986 пo 01.08.2002 на посаді юрисконсульта та виплаті надбавки за вислугу років в розмірі 15% замість 30% посадового окладу.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати до стажу державної служби (вислугу років) ОСОБА_1 період її роботи у Бердичівській виправній колонії №70 з 01.08.1985 пo 04.03.1986 на посаді техніка та з 05.03.1986 пo 01.08.2002 на посаді юрисконсульта, нарахувати та виплатити йому надбавку за вислугу років за весь час її роботи на посаді головного спеціаліста Бердичівського відділу обслуговування громадян Бердичівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області з 02.08.2017 по 11.03.2019, із розрахунку 30% посадового окладу щомісячно та врахуванням виплаченої надбавки за вислугу років в розмірі 15%.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 документально підтверджені судові витрати у сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн 60 коп.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу вимог ч.4 ст.304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, наказом Бердичівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (правонаступником, якого з 06.08.2019 є Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області) від 01 серпня 2017 року №147-ОС її призначено на посаду головного спеціаліста Бердичівського відділу обслуговування громадян Бердичівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області з 02.08.2017, наказом № 175-ОС від 02.10 2017 присвоєно 9-ий ранг державного службовця та на підставі наказу №24-ОС від 11.03.2019 звільнено із займаної посади за згодою сторін згідно із п.3 ч.1 ст.83, ч.2 ст.86 Закону України "Про державну службу".
Позивач зазначає, що під час роботи у Бердичівському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області їй встановлено надбавку за вислугу років державної служби в розмірі 15% посадового окладу із 02.08.2017 з урахуванням стажу державної служби 05 років 00 місяців 03 дні, зокрема були враховані періоди роботи на посадах;
- бухгалтера бюджетної бухгалтерії Бердичівської виправної колонії №70 з 01.08.2002 по 31.03.2004;
- провідного спеціаліста відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Бердичівського міськрайонного управління юстиції з 17.12.2012 по 02.08.2015;
- провідного спеціаліста відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Бердичівського міськрайонного управління юстиції з 03.08.2015 по 19.04.2016.
При цьому не враховані періоди роботи на посаді техніка Бердичівської виправної колонії №70 з 01.08.1985 по 04.03.1986 та на посаді юрисконсульта з 05.03.1986 по 30.07.2002 у Бердичівській виправній колонії №70.
Як свідчать матеріали справи, позивач перебуваючи на посаді головного спеціаліста Бердичівського відділу обслуговування громадян Бердичівського об`єднаного управління Пенсійного фонду, починаючи з 2018 року зверталась до керівництва із заявами про зарахування до стажу за вислугу років періодів роботи у Бердичівській виправній колонії №70 на посадах техніка та юрисконсульта, однак отримала відмову у її задоволення.
Позивач, вважаючи дії відповідача щодо незарахування її страхового стажу до стажу державної служби протиправними та такими, що порушують її право на отримання виплати надбавки за вислугу років у розміри 30% замість встановлених 15%, звернулася до суду за їх захистом.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості заявлених позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.
Положеннями ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 22 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
В Рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007 зазначено, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини 2 статті 6, частини 2 статті 19, частини 1 статті 68 Конституції України вони є загальнообов`язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Європейської соціальної хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та рішеннях Європейського суду з прав людини.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VIII (далі - Закон №889-VIII).
Положеннями ч.ч.1-2 ст.3 Закон №889-VIII передбачено, що цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.
Дія цього Закону поширюється на державних службовців:
1) Секретаріату Кабінету Міністрів України;
2) міністерств та інших центральних органів виконавчої влади;
3) місцевих державних адміністрацій;
4) органів прокуратури;
5) органів військового управління;
6) органів дипломатичної служби;
Положеннями ст.46 Закону №889-VIII передбачено, що стаж державної служби дає право на встановлення державному службовцю надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки.
До стажу державної служби зараховуються:
1) час перебування на посаді державної служби відповідно до цього Закону;
2) час роботи на посадах, визначених пунктами 1-8, 9-1, 10 частини третьої статті 3 цього Закону;
3) час проходження дипломатичної служби на дипломатичних посадах;
4) час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України "Про службу в органах місцевого самоврядування";
5) час перебування на посадах суддів;
6) час перебування на посадах прокурорів;
7) час перебування на посадах, на яких присвоюються військові та спеціальні звання;
8) час професійного навчання державного службовця з відривом від служби, якщо не пізніше 75 днів після його завершення така особа повернулася на державну службу, крім випадків, установлених законом;
9) період, коли державний службовець не працював з поважних причин, але залишався у трудових відносинах з державним органом;
10) час перебування державного службовця у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду - у відпустці без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більше ніж до досягнення дитиною шестирічного віку;
11) час роботи на посадах патронатної служби, зазначених у частині першій статті 92 цього Закону.
Порядок обчислення стажу державної служби затверджується Кабінетом Міністрів України.
Механізм обчислення стажу державної служби визначає Порядок обчислення стажу державної служби, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2016 року №229 (далі - Порядок №229).
Суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу регулює Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року №3723-XII (далі - Закон №3723-XII, чинного на момент трудової діяльності позивачки у Бердичівській виправній колонії № 70). Такий Закон визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті.
Стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством (п.8 розділу ХІ "Прикінцевих та перехідних положень" Закону №889-VIII). Зокрема, такий стаж обчислювався відповідно до Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 травня 1994 року №283 (далі - Порядок №283).
Таким чином, стаж державної служби позивачки до 01.05.2016 необхідно обчислювати відповідно до законодавства, що діяло раніше.
Підпунктом 6 пункту 2 Порядку №283 передбачено, що до стажу державної служби зараховується робота (служба) на   посадах спеціалістів Державної кримінально-виконавчої служби (установи виконання покарань, слідчі ізолятори, підрозділи кримінально-виконавчої інспекції), які не мають спеціальних звань.
Документом для визначення стажу державної служби є трудова книжка та інші документи, які відповідно до чинного законодавства підтверджують стаж роботи (п.4 Порядку №283).
Частиною 2 статтею 33 Закону №3723-XIІ передбачено, що заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок. Надбавка за вислугу років виплачується державним службовцям щомісячно у відсотках до посадового окладу з урахуванням доплати за ранг і залежно від стажу державної служби у таких розмірах: понад 3 роки - 10, понад 5 років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 відсотків.
Аналізуючи доводи апеляційної скарги щодо відсутності правових підстав для зарахування позивачу спірних періодів роботи до стажу державної служби, колегія суддів зважає на таке. 
Матеріалами справи підтверджується, що при призначенні позивача на посаду провідного спеціаліста відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Бердичівського міськрайонного управління юстиції з 17.12.2012 стаж її державної служби складав 18 років 26 днів, у зв`язку із чим отримувала надбавку за вислугу років у розмірі 25% посадового окладу з урахуванням доплати за ранг державного службовця.
Тобто органами юстиції врахований стаж позивачки до стажу її державної служби набутий у Бердичівській виправній колонії №70 у період з 01.08.1985 до 04.03.1986 та 05.03.1986 до 01.08.2002.
Згідно статті 24 Закону №3723-ХІІ прийняття на державну службу, просування по ній службовців, стимулювання їх праці, вирішення інших питань, пов`язаних із службою, проводиться відповідно до категорій посад службовців, а також згідно з рангами, які їм присвоюються.
Відповідності до статті 25 Закону №3723-XII основними критеріями класифікації посад державних службовців є організаційно-правовий рівень органу, який приймає їх на роботу, обсяг і характер компетенції на конкретній посаді, роль і місце посади в структурі державного органу.
Встановлюються такі категорії посад службовців:         
- перша категорія - посади голів державних комітетів, що не є членами Уряду України, голів інших центральних органів державної виконавчої влади при Кабінеті Міністрів України, Постійного Представника Президента України в Республіці Крим, представників Президента України в областях, містах Києві та Севастополі, перших заступників міністрів, перших заступників голів державних комітетів, що входять до складу Уряду, керівників Адміністрації Президента України, Секретаріату Верховної Ради України та інші прирівняні до них посади;
- друга категорія - посади заступників керівника Адміністрації Президента України, заступників керівника Секретаріату Верховної Ради України, заступників керівника апарату Кабінету Міністрів України, керівників структурних підрозділів Секретаріату Верховної Ради України, секретаріатів постійних комісій Верховної Ради України, Адміністрації Президента України, апарату Кабінету Міністрів України, радників та помічників Президента України, Голови Верховної Ради України, Прем`єр-міністра України, заступників міністрів, заступників голів державних комітетів, які входять до складу Уряду, перших заступників, заступників голів комітетів та інших центральних органів державної виконавчої влади при Кабінеті Міністрів України, першого заступника Постійного Представника Президента України в Республіці Крим, перших заступників глав обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій та інші прирівняні до них посади;
- третя категорія - посади заступників керівників структурних підрозділів, завідуючих секторами, головних спеціалістів, експертів, консультантів Адміністрації Президента України, Секретаріату Верховної Ради України і апарату Кабінету Міністрів України, заступників Постійного Представника Президента України в Республіці Крим, заступників глав обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, представників Президента України в районах, районах міст Києва та Севастополя, начальників управлінь, самостійних відділів у складі міністерств та інших центральних органів державної виконавчої влади та інші прирівняні до них посади;
- четверта категорія - посади спеціалістів Адміністрації Президента України, Секретаріату Верховної Ради України і апарату Кабінету Міністрів України, заступників начальників управлінь, самостійних відділів (підвідділів) міністерств та інших центральних органів державної виконавчої влади, керівників управлінь, відділів, служб обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій та інші прирівняні до них посади;
- п`ята категорія - посади спеціалістів міністерств, інших центральних органів державної виконавчої влади, заступників представників Президента України в районах, районах міст Києва та Севастополя, заступників керівників управлінь, відділів, служб обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, спеціалістів апарату цих адміністрацій та інші прирівняні до них посади;
- шоста категорія - посади керівників управлінь, відділів, служб районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій, спеціалісти управлінь, відділів, служб обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій та інші прирівняні до них посади;
- сьома категорія - посади спеціалістів районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій, їх управлінь і відділів та інші прирівняні до них посади.
Віднесення існуючих посад державних службовців, не перелічених у цій статті, а також віднесення до відповідної категорії нових посад державних службовців проводиться Кабінетом Міністрів України за погодженням з відповідним державним органом.
Аналіз викладених норм, дає підстави для висновку, що до стажу державної служби зараховується робота (служба) на посадах спеціалістів Державної кримінально-виконавчої служби (установи виконання покарань, слідчі ізолятори, підрозділи кримінально-виконавчої інспекції), які не мають спеціальних звань.
Спірні відносини виникли з приводу незарахування до стажу державної служби (вислугу років) період роботи ОСОБА_1 у Бердичівській виправній колонії №70 з 01.08.1985 пo 04.03.1986 на посаді техніка та з 05.03.1986 пo 01.08.2002 на посаді юрисконсульта.
Так, апелянт наполягає на тому, що станом на 02.08.2017 (на момент прийняття позивача на посаду головного спеціаліста Бердичівського відділу обслуговування громадян Бердичівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України, як таку, що пройшла конкурсний відбір) мала стаж державної служби 05 років 00 місяців 03 дні.
27.11.2017 та 15.02.2018 представник позивачки звернувся із запитами до Національного агентства з питань державної служби щодо зарахування до її стажу державної служби окремих періодів роботи, у відповідь на які листам: від 10.01.2018 та 21.03.2018 повідомило позивачку про те, що стаж державної служби за періоди роботи її роботи до 01.05.2016 обчислюється у порядку та на умовах відповідно до законодавства, яке діяло раніше.
У відповідь на запити, Національним агентством з питань державної служби повідомлено, що пунктом 2 Порядку №283 передбачено, що до стажу державної служби зараховується робота (служба) на посадах керівних працівників і спеціалістів державних органів колишньої УРСР та інших республік, а також колишнього СРСР згідно з додатком, зокрема орган виконання покарань (на посадах спеціалістів, які не мають спеціальних звань); на посадах спеціалістів Державної кримінально-виконавчої служби (установи виконання покарань, слідчі ізолятори, підрозділи кримінально-виконавчої інспекції), які не мають спеціальних звань; на посадах державних службовців у державних органах, передбачених у статті 25 Закону України "Про державну службу", а також на посадах, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідних категорій посад державних службовців.
Відповідно до статті 5 Виправно-трудового кодексу Української РСР від 23 грудня 1970 року №3325-VII (далі - Кодекс), чинного на момент трудової діяльності у оскаржуваний період, вироки судів до позбавлення волі і виправних робіт без позбавлення волі виконувалися виправно-трудовими установами і органами Міністерства внутрішніх справ України.
Згідно з статтею 12 вказаного Кодексу виправно-трудовими установами, які виконували покарання у вигляді позбавлення волі, були виправно-трудові колонії, тюрми і виховно-трудові колонії. Виправно-трудові колонії були основним видом виправно-трудових установ для тримання засуджених до позбавлення волі, які досягли повноліття.
Статтею 11 Кримінально-виконавчого кодексу України (в редакції на час трудової діяльності позивачки у Бердичівській виправній колонії №70, далі - КВК України) передбачено, що органами виконання покарань є: Державний департамент України з питань виконання покарань, його територіальні органи управління, кримінально- виконавча інспекція. Установами виконання покарань є: арештні доми, кримінально-виконавчі установи, спеціальні виховні установи (виховні колонії). Кримінально-виконавчі установи поділяються на кримінально-виконавчі установи відкритого типу (виправні центри) і кримінально-виконавчі установи закритого типу (виправні колонії).
Як зауважено Національним агентством України з питань державної служби загальносоюзним класифікатором професій робітників, посад службовців та тарифних розрядів, затвердженим постановою Держстандарту СРСР від 27 серпня 1986 року № 016, чинною на момент трудової діяльності позивачки, визначено, що посади техніка та юрисконсульта, тобто ті посади, які займала позивачка, відносилися до посад спеціалістів.
Крім того, Національним агентством України з питань державної служби повідомлено, що відповідно до Кабінету Міністрів України від 06 травня 2001 року №174-р посади спеціалістів Державної кримінально-виконавчої служби (установи виконання покарань, слідчі ізолятори, підрозділи кримінально-виконавчої інспекції), які не мають спеціальних звань, зокрема, посади головного бухгалтера та спеціаліста з бухгалтерського обліку, віднесено до сьомої категорії посад державних службовців. З приводу зарахування до стажу державної служби стажу роботи позивачки на посаді бухгалтера Бердичівської виправної колонії №70 спірних правовідносин не виникало.
Таким чином, за твердженнями Національного агентства з питань державної служби період роботи позивачки з 01 серпня 1985 року по 05 березня 1986 року та з 05 березня 1986 року по 01 серпня 2002 року у Бердичівській виправній колонії №70 підлягають зарахуванню до стажу державної служби.
Разом з тим, в матеріалах справи містяться накази Бердичівської виправної колонії №70 від 01.08.1985 (№74л/с) та 03.03.1986 (35 л/с), якими підтверджено доплату позивачці в розмірі 30% до посадового окладу, що підтверджується довідками про складові заробітної плати за 1985-2004 роки, з яких відслідковується, що починаючи з 1988 року позивачці проводилась доплата за вислугу років як державному службовцю за роботу на посаді техніка та юрисконсульта, що має вислугу.
Також, в матеріалах справи містяться відомості про те, що ОСОБА_1 після звільнення з Бердичівській виправній колонії №70 працювала в системі органів юстиції Житомирської області та станом на дату її призначення на посаду провідного спеціаліста відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Бердичівського міськрайонного управління юстиції, як таку, що успішно пройшла конкурсний відбір стаж державної служби становив 18 років 26 днів та виплачувалася надбавка в розмірі 25% посадового окладу з урахуванням доплати за 15-ий ранг державного службовця та вислугу років.
Таким чином, перебуваючи у трудових відносинах з Бердичівською виправною колонією та Бердичівським міськрайонним управлінням юстиції позивачка отримувала надбавку за вислугу років до заробітної плати, як державний службовець.
Відповідно до статті 1 Закону №3723-XII державна служба в Україні це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.
Згідно з частиною другою статті 9 Закону №3723-XII регулювання правового становища державних службовців, що працюють в апараті органів прокуратури, судів, дипломатичної служби, митного контролю, служби безпеки, внутрішніх справ та інших, здійснюється відповідно до цього Закону, якщо інше не передбачено законами України.
Із наведеної норми вбачається, що правове становище державних службовців, які працюють в апараті інших органів, може регулюватися іншими спеціальними законами. При цьому Закон №3723-ХІІ застосовується до таких службовців в частині, яка не врегульована спеціальними законами.
Як вже зазначалося, положеннями Кримінально-виконавчого Кодексу УРСР, передбачено, що органами виконання покарань є: Державний департамент України з питань виконання покарань, його територіальні органи управління, кримінально-виконавча інспекція. Установами виконання покарань є: арештні доми, кримінально-виконавчі установи, спеціальні виховні установи (виховні колонії). Кримінально-виконавчі установи поділялися на кримінально-виконавчі установи відкритого типу (виправні центри) і кримінально-виконавчі установи закритого типу (виправні колонії).
Статтею 127 Кримінально-виконавчого Кодексу УРСР передбачено, що до персоналу установ і органів виконання покарань належать особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої системи, а також працівники за трудовим договором.
Відповідно до статті 30 Кримінально-виконавчого Кодексу УРСР на працівників рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої системи поширюється дія статей 22 і 23 Закону України "Про міліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для працівників органів внутрішніх справ. На спеціалістів кримінально-виконавчої системи, які не мають спеціальних звань, поширюється дія закону України "Про державну службу".
Пунктом 2 Методики щодо зарахування (включення) до стажу державної служби періодів роботи (служби) колишніх працівників і осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом Головного управління державної служби України №270/551 від 12.10.2007, передбачено, що зарахування роботи (служби) в органах внутрішніх справ до стажу державної служби за часи СРСР (до 24.08.1991) здійснюється відповідно до абзацу 4 пункту 2 Порядку, згідно з яким до стажу державної служби зараховується робота (служба) на посадах керівних працівників і спеціалістів державних органів колишніх УРСР та інших республік.
Враховуючи встановлені обставини справи, які підтверджені відповідними доказами, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що оскаржуваний період роботи на посаді у Бердичівській виправній колонії №70 з 01.08.1985 пo 04.03.1986 на посаді техніка та з 05.03.1986 пo 01.08.2002 на посаді юрисконсульта зараховується до стажу державної служби.
Відтак, особи, які працювали на посадах спеціалістів Державної кримінально-виконавчої служби, які не мають спеціальних звань є державними службовцями, а тому період оскаржуваної трудової діяльності має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на отримання посадового окладу із розрахунку 30%.
За таких обставин дії відповідача щодо відмови у зарахуванні до стажу державної служби, трудової діяльності позивачки у Бердичівській виправній колонії №70 з 01.08.1985 пo 04.03.1986 на посаді техніка та з 05.03.1986 пo 01.08.2002 на посаді юрисконсульта, є протиправними, що не спростовується належним чином доводами апеляційної скарги. 
Щодо доводів апеляційної скарги про наявність правових підстав для залишення позовної заяви без розгляду, колегія суддів зважає на таке.
Так, спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України. Водночас указані положення КАС України не містять норми, які б регулювали порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.
Разом з тим, такі правовідносини регулюються положеннями частини другої статті 233 КЗпП України, яка на момент їх виникнення була викладена у такій редакції: "Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)".
Водночас відповідно до пункту першого глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19, діяв з 12 березня 2020 року (постанова Уряду від 11 березня 2020 року № 211) та закінчився 30 червня 2023 року (постанова Уряду від 27 червня 2023 року №651).
Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.
Аналогічна правові позиція   була викладена у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2023 року у справі № 380/15245/22, від 17 серпня 2023 року у справі № 380/14039/22 та від 08 листопада 2023 року у справі № 380/8154/23.
Так, позивач звернувся до суду скориставшись засобами поштового зв`язку 14.04.2023, тобто до закінчення карантинних обмежень. 
З огляду на вказане, доводи апелянта щодо пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду є помилковими, оскільки до спірних правовідносин застосуванню підлягають приписи статті 233 КЗпП України у частині, що стосується строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці та які мають перевагу в застосуванні перед ч.5 ст.122 КАС України, а враховуючи, що станом на час звернення позивача до суду, діяв карантин, установлений Кабінетом Міністрів України, то строк, визначений частиною другою статті 233 КЗпП України в редакції, чинній з 19 липня 2022 року, не підлягає застосуванню, так як такий продовжено на строк дії карантину.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване судове рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2023 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий	 	 	Шидловський В.Б.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Боровицький О. А.    Курко О. П.