ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
30 листопада 2023 року
м. Київ
справа № 204/5042/22
провадження № 51-1842 км 23
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої                                                                         ОСОБА_1 ,
суддів                                                                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання                                       ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                           ОСОБА_5 ,
засудженого                                                                       ОСОБА_6 , 
захисника                                                                            ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 12022053410000162 від 02 березня 2022 року за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Кіровського Шахтарського району Донецької області, мешканця АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 309 КК України, 
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 вересня 2022 року та вирок Дніпровського апеляційного суду від 20 лютого 2023 року.
 
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 вересня 2022 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 309 КК України до покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України у виді обмеження волі на строк 3 роки.
Вказане кримінальне провадження розглянуто із застосуванням положень ч. 3 ст. 349 КПК України.
Згідно з вироком ОСОБА_6 було визнано винуватим у тому, що він середині січня 2022 року, точної дати та часу слідством не встановлено, порушуючи вимоги статей 7, 12 Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» від 22 грудня 2006 року із змінами на 21 квітня 2022 року, а також Постанову Кабінету Міністрів України від 06 травня 2000 року № 770 «Про затвердження Переліку наркотичних, психотропних речовин і прекурсорів» із змінами на 11 березня 2022 року та наказ МОЗ України «Про затвердження таблиць невеликих, великих та особливо великих розмірів наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, які знаходяться у незаконному обігу» від 01 серпня 2000 року № 188 (із подальшими змінами та доповненнями), знаходячись за місцем свого тимчасового мешкання по АДРЕСА_2 , діючи умисно, за допомогою мессенджера «Telegram», у невстановленої слідством особи, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, замовив особливо небезпечну психотропну речовину PVP (1-феніл-2-піролідин-1-іл-пентан-1-он) (далі - PVP) та МДМА (3, 4-метилен-диоксиметамфетамін) (далі - МДМА), сплативши її вартість. 
На початку лютого 2022 року, точної дати та часу слідством не встановлено, отримав від невстановленої слідством особи, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, координати місця зберігання психотропної речовини, яка зберігалась в районі гаражів, розташованих поблизу багатоповерхового житлового будинку АДРЕСА_3 та в подальшому, знайшовши поліетиленовий пакет за вказаною адресою, ОСОБА_6 побачив, що в ньому знаходяться окремі пакунки обгорнуті ізоляційною стрічкою, у яких знаходилась кристалічна речовина білого, жовтого, рожевого, темно-рожевого, палевого та світло-сіро-коричневого кольору, яка містить особливо небезпечні психотропні речовини, обіг яких заборонений - PVP та МДМА.
Достовірно знаючи про те, що придбання та зберігання психотропних речовин незаконне, та тягне за собою кримінальну відповідальність, ОСОБА_6 умисно, з метою особистого вживання без мети збуту, поклав в свій рюкзак вищезазначені особливо небезпечні психотропні речовини у невстановленій слідством кількості, але не менше 264,9114 г PVP (маса у речовині 205,3076 г), та 4,8838 г МДМА (маса у речовині 1,1684 г), тим самим придбавши їх.
Після цього, в цей же день, ОСОБА_6 переніс вказані психотропні речовини за вищенаведеною адресою свого тимчасового мешкання для подальшого зберігання з метою особистого вживання, без мети збуту.
02 березня 2022 року приблизно о 12:50, ОСОБА_6 поблизу адреси свого мешкання був зупинений працівниками поліції з метою перевірки документів, в ході якої зізнався, що зберігає за адресою свого тимчасового мешкання психотропну речовину, яку придбав у невстановленої особи з метою особистого вживання без мети збуту, у зв`язку з чим, на місце події було викликано                слідчо-оперативну групу якою було проведено огляд місця події, а саме квартири АДРЕСА_4 під час якого виявлено та вилучено 137 пакунків обмотаних ізоляційною стрічкою білого, жовтого, рожевого, темно рожевого, палевого, та світло-сіро-коричневого кольору, в якій містилась особливо небезпечна психотропна речовина, обіг якої заборонений - PVP загальною масою 264,9114 г, (маса у речовині становить 205,3076 г) та 5 пакунків, в яких містилась особливо небезпечна психотропна речовина, обіг якої заборонений - МДМА загальною масою 4,8838 г (маса у речовині становить 1,1684 г), які ОСОБА_6 , незаконно придбав та зберігав з метою особистого вживання без мети збуту.
Вироком Дніпровського апеляційного суду від 20 лютого 2023 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишено без задоволення, а апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_8 задоволено. Вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_6 покарання скасовано та ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 309 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років.
В іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без зміни. 
Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У своїй касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, через суворість, просить: 
- скасувати вирок суду першої інстанції, викладений у формі вступної і резолютивної частини;
- скасувати рішення судів попередніх інстанцій стосовно ОСОБА_6 та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
На обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що судове провадження в суді першої інстанції не відповідало загальним засадам кримінального провадження з огляду на таке: 
- місцевим судом після виходу з нарадчої кімнати, було проголошено лише резолютивну частину вироку, що, на думку захисника, суперечить положенням ч. 2 ст. 376 КПК України, а тому суд не мав права приймати рішення в такій формі;
- на проголошення повного тексту вироку учасники провадження, зокрема і обвинувачений ОСОБА_6 , не запрошувалися та їм таке рішення не оголошувалось;
- повний текст вироку було підписано КЕП судді ОСОБА_9 після виходу з нарадчої кімнати, що на думку захисника, суперечить положенням ч. 2 ст. 371 КПК України та свідчить про порушення таємниці нарадчої кімнати;
- проголошення повного тексту вироку було здійснено без належної технічної фіксації;
- термін перебування суду в нарадчій кімнаті (17 хвилин), на переконання захисника, не відповідає тому часу, який є необхідним для ухвалення вироку;
- для застосування положень ч. 15 ст. 615 КПК України мають бути наявні обставини, які фактично унеможливлюють дотримання стандартного порядку прийняття й оголошення вироку.
Також захисник ОСОБА_7 стверджує, що суд першої інстанції у своєму рішенні не вказав кваліфікуючу ознаку злочину, а саме відсутність мети збуту наркотичних засобів. При цьому зауважує, що вказане порушення не було усунуто і судом апеляційної інстанції.
Разом з тим захисник вказує, що відповідно до матеріалів провадження станом на 03 березня 2022 року ОСОБА_6 перебував у статусі підозрюваного, а тому, на його думку, строк досудового розслідування у кримінальному провадженні закінчився 02 травня 2022 року у зв`язку з чим місцевий суд мав застосувати положення п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України.
Вищенаведені порушення, на думку захисника, не були усунуті під час апеляційного розгляду.
Крім того, захисник зауважує, що судом апеляційної інстанції: 
- було проігноровано доводи сторони захисту щодо кваліфікації дій ОСОБА_6 та обставин, які, на його думку, виключають відповідальність обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину;
- не було постановлено ухвалу про залишення апеляційної скарги сторони захисту без задоволення.
Одночасно захисник не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції в частині призначеного ОСОБА_6 покарання з огляду на те, що: 
- судом не зазначено обставини, передбачені статтями 66, 67 КК України, а також не наведено мотиви призначення більш суворого покарання та не обґрунтовано підстави висновку скасування рішення місцевого суду в цій частині;
- судом не враховано тяжкість вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, а саме те, що останній є особою молодого віку, навчається, позитивно характеризується за місцем навчання та роботи;
- суд безпідставно погодився з доводами апеляційної скарги прокурора щодо відсутності в діях обвинуваченого активного сприяння розкриттю злочину.
Крім того, захисник зазначає, що суд апеляційної інстанції, в порушення вимог ч. 2 ст. 419 КПК України, не перевірив усі доводи сторони захисту, викладені в апеляційній скарзі та доповненнях до неї, зокрема, і щодо показань ОСОБА_6 , наданих під час досудового розслідування в рамках даного кримінального провадження та інших кримінальних проваджень.
Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу захисника не надходило.
Позиції інших учасників судового провадження 
У судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 підтримали подану касаційну скаргу та просили її задовольнити.
Прокурор ОСОБА_5 заперечувала щодо задоволення касаційної скарги захисника.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню на таких підставах.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПКУкраїни підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК України.
Статтею 370 КПК України встановлено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно з ч. 3 ст. 349 КПК України місцевий суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Зі змісту матеріалів кримінального провадження вбачається, що судовий розгляд в суді першої інстанції було проведено у скороченому порядку, згідно з положеннями, передбаченими ч. 3 ст. 349 КПК України. 
Так, відповідно до журналу судового засідання від 16 серпня 2022 року прокурор, після оголошення змісту обвинувального акта та пояснень обвинуваченого щодо повного визнання вини у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 3 ст. 309 КК України, звернувся до суду з клопотанням про проведення судового розгляду в порядку, визначеному ч. 3 ст. 349 КПК України. 
Місцевий суд, з`ясувавши думку сторін кримінального провадження, роз`яснив їм вимоги ч. 3 ст. 349 КПК України і наслідки обмеження обсягу дослідження доказів та, керуючись вищенаведеною нормою процесуального закону, за згодою усіх учасників судового провадження, визнав недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин провадження, які визнаються обвинуваченим та ніким не оспорюються.
Одночасносудом у відповідності до вимог ч. 4 ст. 349 КПК України було допитано обвинуваченого, який, не оспорюючи фактичні обставини справи, свою вину у пред`явленому обвинуваченні визнав повністю та надавав пояснення щодо обставин вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 309 КК України, які враховані судом першої інстанції, як такі, що повною мірою узгоджувались з обставинами, викладеними в обвинувальному акті.
Так, як убачається зі змісту вироку, ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснив, що в середині січня 2022 року йому сказали, що можливо замовити через мессенджер «Telegram» наркотик, ціна у нього була невелика, говорили, що скоро буде війна та буде дуже тяжко його дістати. Він хотів спробувати його, замовив через мессенджер «Telegram». Йому написали на початку лютого та повідомили, що можна вже забирати. Він поїхав на таксі, взяв пакунок, поклав в подальшому його під диван, йому було страшно його чіпати. 02 березня 2022 року він йшов біля дому, його зупинив співробітник поліції задля перевірки документів, він повідомив працівника поліції, що в нього є наркотичні засоби. Вони зайшли до квартири, де він дістав з під дивану наркотики та все видав, повідомив поліцейського де саме їх придбав, у кого та все інше.
Таким чином з урахуванням вищенаведеного, місцевий судом було встановлено, що ОСОБА_6 в середині січня 2022 року, точної дати та часу слідством не встановлено, в порушення національного законодавства в сфері обігу наркотичних засобів, діючи умисно, за допомогою мессенджера «Telegram», у невстановленої слідством особи, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, замовив особливо небезпечну психотропну речовину PVP та МДМА, сплативши її вартість.
Також судом першої інстанції було встановлено, що після вищенаведеного на початку лютого 2022 року, точної дати та часу слідством не встановлено, ОСОБА_6 отримав від невстановленої слідством особи, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, координати місця зберігання вказаної психотропної речовини, знайшовши яку, умисно, з метою особистого вживання без мети збуту, поклав її у свій рюкзак, тим самим придбавши її, та переніс за адресою свого тимчасового мешкання для подальшого зберігання з метою особистого вживання без мети збуту.
02 березня 2022 року приблизно о 12:50, ОСОБА_6 поблизу адреси свого мешкання був зупинений працівниками поліції з метою перевірки документів, в ході якої зізнався, що зберігає за адресою свого тимчасового мешкання психотропну речовину, яку придбав у невстановленої особи з метою особистого вживання без мети збуту, у зв`язку з чим, на місце події було викликано слідчо-оперативну групу, якою було проведено огляд місця події, під час якого виявлено та вилучено 137 пакунків, в яких містилась особливо небезпечна психотропна речовина, обіг якої заборонений - PVP загальною масою 264,9114 г, (маса у речовині становить 205,3076 г) та 5 пакунків, в яких містилась особливо небезпечна психотропна речовина, обіг якої заборонений - МДМА загальною масою 4,8838 г (маса у речовині становить 1,1684 г), які ОСОБА_6 , незаконно придбав та зберігав з метою особистого вживання без мети збуту.
За таких обставин Верховний Суд вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи обвинувальний вирок стосовно ОСОБА_6 , в мотивувальній частині свого рішення виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, і з достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце та спосіб вчинення кримінального правопорушення, форму вини, мотив та мету його вчинення, а також повною мірою виклав усі фактичні обставини вчинення ОСОБА_6 інкримінованого йому протиправного діяння, вказавши у мотивувальній частині, що обвинувачений придбав та зберігав особливо небезпечну психотропну речовину в особливо великих розмірах з метою особистого вживання без мети збуту (ч. 3 ст. 309 КК України).  
На переконання колегії суддів, вирок місцевого суду в цілому відповідає вимогам статей 370, 374 КПК України. При цьому будь-яких підстав, які б свідчили про упередженість суду першої інстанції під час ухвалення вироку, в ході касаційного розгляду встановлено не було.
Суд апеляційної інстанції, перевіряючи вирок місцевого суду в порядку апеляційної процедури, встановив, що судовий розгляд в суді першої інстанції, з огляду на повне визнання ОСОБА_6 своєї вини за ч. 3 ст. 309 КК України, здійснювався в порядку положень ч. 3 ст. 349 КПК України, а тому наявні в матеріалах кримінального провадження докази на підтвердження винуватості останнього не досліджувалися.
При цьому суд апеляційної інстанції зауважив, що місцевий суд кваліфікував дії ОСОБА_6 як незаконне придбання та зберігання психотропних речовин в особливо великих розмірах (ч. 3 ст. 309 КК України), аналогічно тому, як ці дії були кваліфіковані у обвинувальному акті органами досудового розслідування і у тексті обвинувачення, визнаного доведеним, зазначив, що ОСОБА_6 діяв без мети збуту.
Разом з тим колегія суддів зауважує, що системний аналіз ч. 3 ст. 349 КПК України свідчить про те, що у разі, якщо обвинувачений погоджується з викладеними в обвинувальному акті обставинами вчинення кримінального правопорушення, то суд має право не досліджувати докази щодо цих обставин та ухвалити вирок на підставі показань обвинуваченого та дослідження доказів, які характеризують його особу. При цьому, виконуючи вимоги зазначеної норми процесуального закону, суд має пересвідчитись у тому, що учасники провадження, зокрема і обвинувачений, повною мірою розуміють її суть, не заперечують щодо її застосування та усвідомлюють наслідки проведення скороченого судового розгляду.
Відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК України судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 цього Кодексу.
За таких обставин посилання у касаційній скарзі захисника на те, що судом апеляційної інстанції було проігноровано доводи сторони захисту щодо не встановлення винуватості ОСОБА_6  у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та не перевірено доводи щодо не встановлення події злочину, часу, місця, способу вчинення злочину та інших обставин його скоєння, на переконання Верховного Суду, є безпідставними, оскільки вказані обставини були предметом перевірки в суді першої інстанції, а суд апеляційної інстанції, з огляду на положення ч. 2 ст. 394 КПК України, не перевіряє доводи апеляційної скарги в цій частині.
Що стосується посилань у касаційній скарзі захисника на зміст показань ОСОБА_6 , наданих під час досудового розслідування в рамках даного кримінального провадження та інших кримінальних проваджень, то Суд не бере їх до уваги, виходячи з наступного.
Так, у своїй касаційній скарзі захисник зауважує, що:
- ОСОБА_6 під час допиту в якості свідка в інших кримінальних провадженнях, надавав викривальні показання про збут наркотичних засобів іншими особами, а також зазначав, що вилучені в нього наркотичні засоби, йому приніс ОСОБА_10 та залишив на зберігання, однак слідчий, який затверджував обвинувальний акт стосовно ОСОБА_6 , приховав вказані обставини придбання наркотичних засобів, укрив особу, яка принесла обвинуваченому наркотичні засоби, а також вказав неправдиві відомості про те, що  ОСОБА_6 придбав наркотичні засоби через месенджер «Телеграм»;
- ОСОБА_6 допитувався в якості свідка у цьому кримінальному провадженні, однак згодом слідчий у протоколі допиту рукописним текстом виправив номер кримінального провадження;
- слідчий обіцяв ОСОБА_6 , що він по справі буде свідком, що підтверджується протоколами допиту останнього в якості свідка;
- слідчий попрохав ОСОБА_6 взяти вину за зберігання наркотичних засобів на себе та пообіцяв, що останній отримає умовний термін, а іншого фігуранта ОСОБА_11 , якому і належать наркотичні засоби, буде притягнуто до відповідальності.
Згідно частин 1, 2 ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.
Таким чином, з огляду на положення вказаної норми кримінального процесуального закону, колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції,               з-поміж іншого, врахував лише ті докази (показання), які сприймав безпосередньо та з огляду на зазначене у нього не було будь-яких процесуальних підстав для надання оцінки показанням особи, які були надані під час досудового розслідування.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
За таких обставин Верховний Суд не вбачає підстав для висновку про те, що судами попередніх інстанцій, в цій частині, були допущені будь-які порушення вимог КПК України. 
Ураховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 309 КК України, з огляду на зазначені в рішеннях судів попередніх інстанцій, обсяг висунутого обвинувачення, показання обвинуваченого та встановлені фактичні обставини, є правильною, а тому доводи касаційної скарги захисника про те, що судами не було встановлено головну кваліфікуючу ознаку суб`єктивної сторони даного злочину, а саме відсутність мети збуту наркотичних засобів, а також не враховано обставини, які, на переконання захисника, впливають на кваліфікацію інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, чи навіть взагалі виключають його відповідальність, є необґрунтованими.
Крім того, Верховний Суд також не погоджується з доводами захисника про неврахування судами попередніх інстанцій обставин, згідно яких дане кримінальне провадження підлягає закриттю на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України, виходячи з наступного.
Положеннями п. 4 ч. 3 ст. 219 КПК України визначено, що з дня повідомлення особі про підозру досудове розслідування повинно бути закінчене протягом двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину.
Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо після повідомлення особі про підозру закінчився строк досудового розслідування, визначений ст. 219 цього Кодексу, крім випадку повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи.
Як убачається з матеріалів провадження, суд апеляційної інстанції, перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника в цій частині, встановив, що 14 липня 2022 року ОСОБА_6 було оголошено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 309 КК України, а 16 липня 2022 року слідчим було виконано вимоги ст. 290 КПК України та складено обвинувальний акт.
Ураховуючи вказане, а також те, що обвинувальний акт стосовно  ОСОБА_6 , згідно матеріалів провадження, надійшов до суду першої інстанції 20 липня 2022 року, то підстав, які б свідчили про необхідність закриття кримінального провадження у зв`язку з тим, що після повідомлення особі про підозру закінчився строк досудового розслідування, визначений ст. 219 КПК України, колегія суддів не вбачає, а тому касаційна скарга захисника в цій частині задоволенню не підлягає.
При цьому Суд зауважує, що посилання захисника на те, що згідно змісту клопотання прокурора про проведення огляду житла від 03 березня 2022 року ОСОБА_6 на той момент перебував у статусі підозрюваного, на переконання колегії суддів, є безпідставними, оскільки чинним КПК України не передбачено набрання особою статусу підозрюваного шляхом зазначення про це в клопотанні прокурора про надання дозволу на проведення слідчої дії. 
Що стосується доводів сторони захисту про допущення судом першої інстанції істотного порушення вимог кримінального процесуального закону під час складення судового рішення та проголошення повного тексту вироку, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Положеннями ч. 15 ст. 615 КПК України передбачено, що в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, 15 вересня 2022 року суд першої інстанції, керуючись положеннями вищенаведеної норми процесуального закону, після виходу з нарадчої кімнати, оголосив вступну та резолютивну частину вироку. При цьому того ж дня, ОСОБА_6 було вручено копію вказаного рішення, що підтверджується наявною в матеріалах провадження розпискою останнього (том 1, арк. пров. 70). 
Ураховуючи вищенаведене, колегія суддів не погоджується з позицією сторони захисту про те, що суд першої інстанції проявив упередженість, оскільки не мав права оголошувати вирок у формі вступної та резолютивної частини, тому що така форма вказаного судового рішення передбачена положеннями ч. 15 ст. 615 КПК України. При цьому відсутність обставин, на які у своїй скарзі посилається захисник, щодо неможливості дотримання стандартного порядку прийняття та проголошення вироку суду, на переконання колегії суддів, не свідчить про те, що місцевий суд, під час дії воєнного стану, не мав права керуватися положеннями вищенаведеної норми кримінального процесуального закону. 
Крім того, Верховний Суд також не погоджується з твердженнями у касаційній скарзі захисника про порушення місцевим судом вимог ч. 2 ст. 371 КПК України, з підстав того, що вирок було підписано кваліфікованим електронним підписом (далі - КЕП) судді ОСОБА_9 15 вересня 2022 року після виходу з нарадчої кімнати, з огляду на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 371 КПК України вирок ухвалюється в нарадчій кімнаті складом суду, який здійснював судовий розгляд.
Системне тлумачення положень ч. 2 ст. 371 КПК України та ч. 15 ст. 615 КПК України свідчить про те, що ухвалення, складання та підписання тексту вироку здійснюється судом в нарадчій кімнаті.
При цьому положеннями кримінального процесуального закону не передбачено вимоги підписання вироку суду КЕП судді безпосередньо в нарадчій кімнаті. 
При цьому згідно ст. 1 розділу ІІ Порядку ведення Єдиного державного реєстру судових рішень, затвердженого рішенням Вищої Ради Правосуддя від 19 квітня 2018 року № 1200/0/15-18 «Про затвердження Порядку ведення Єдиного державного реєстру судових рішень» (далі - Порядок), електронний примірник судового рішення або окремої думки судді виготовляється судом в АСДС у день ухвалення судового рішення або виготовлення його повного тексту в паперовій формі, підписується КЕП судді, який ухвалив таке судове рішення, а в разі колегіального розгляду - КЕП усіх суддів, що входять до складу колегії, та зберігається у стані, що унеможливлює його подальше коригування.
Таким чином, колегія суддів зауважує, що відповідно до положень Порядку електронний примірник судового рішення виготовляється та підписується саме в день ухвалення такого рішення або виготовлення його повного тексту, а не безпосередньо суддею в нарадчій кімнаті.
За таких обставин доводи захисника про те, що судове рішення було підписано КЕП судді після виходу з нарадчої кімнати не спростовують того факту, що вирок місцевого суду в паперовому варіанті було підписано суддею власноруч в нарадчій кімнаті, а будь-яких інших обґрунтувань на підтвердження своєї позиції щодо порушення судом вимог ст. 371 КПК України у касаційній скарзі не наведено. 
З огляду на вказане касаційна скарга захисника в цій частині задоволенню не підлягає.
Крім цього, захисник у касаційній скарзі стверджує, що термін перебування суду в нарадчій кімнаті (17 хвилин) не відповідає тому часу, який є необхідним для ухвалення вироку.
Однак колегія суддів вважає такі доводи безпідставними, оскільки статті 367, 371, 615 КПК, які передбачають порядок ухвалення судового рішення в нарадчій кімнаті, не забороняють суддям готуватися до судового засідання, зокрема, вивчати матеріали провадження та готувати один чи кілька проектів судового рішення до початку судового засідання. 
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01 жовтня 2019 року (справа № 285/3516/17), від 12 липня 2022 року (справа № 459/1224/20) та від 19 вересня 2022 року (справа № 172/236/19).
Водночас, переглядаючи доводи касаційної скарги захисника про те, що місцевий суд, в порушення вимог КПК України, не повідомив учасників судового провадження про дату та час проголошення повного тексту вироку, колегія суддів дійшла до наступного висновку.
Положеннями ч. 2 ст. 376 КПК України та ч. 15 ст. 615 КПК України передбачено, що про час оголошення повного тексту вироку має бути зазначено у раніше складеній його резолютивній частині.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, 15 вересня 2022 року суддя місцевого суду, після виходу з нарадчої кімнати, оголосив вступну та резолютивну частину вироку, ухваленого стосовно ОСОБА_6 .
Разом з тим зі змісту резолютивної частини вказаного рішення вбачається, що суд не зазначив про дату та час проголошення повного тексту вироку. 
Таким чином колегія суддів вважає, що судом першої інстанцій не в повній мірі було дотримано вищенаведених положень кримінального процесуального закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Перевіривши доводи касаційної скарги сторони захисту в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що порушення вимог ст. 376 КПК України, на які посилається захисник, мають місце. Водночас Верховний Суд зауважує, що відповідно до наявної в матеріалах провадження розписки ОСОБА_6 , останній в день судового засідання отримав копію вироку.
За таких обставин колегія суддів вважає, що неповідомлення судом першої інстанції учасників судового провадження про дату та час проголошення повного тексту вироку, а також з огляду на зазначене, проголошення вироку без технічної фіксації, відповідно до положень ч. 4 ст. 107 КПК України, в даному конкретному випадку не є істотним порушенням вимог КПК України, оскільки не перешкодило суду ухвалити законне і обґрунтоване рішення та саме по собі не вплинуло на правильність встановлених судом обставин, у зв`язку з чим не свідчить про наявність обґрунтованих підстав для скасування або зміни по суті правильного судового рішення.
При цьому Суд зауважує, що зазначене порушення, в подальшому не позбавило ОСОБА_6 можливості ознайомитися зі змістом судового рішення та реалізувати своє право на захист у кримінальному провадженні шляхом подання апеляційної скарги, а тому підстав для задоволення касаційної скарги захисника в цій частині не вбачається.
З огляду на зазначене та з урахуванням положень, передбачених ст. 436 КПК України, Суд також вважає необґрунтованими вимоги касаційної скарги захисника щодо скасування вироку суду першої інстанції, викладеного саме у формі вступної та резолютивної частини. 
Таким чином Верховний Суд не вбачає підстав для висновку про те, що судом першої інстанції, в цій частині, було допущено порушення вимог кримінального процесуального закону.
Крім того, твердження у касаційній скарзі захисника про те, що судом апеляційної інстанції не було постановлено ухвалу про залишення його апеляційної скарги без задоволення, Верховний Суд вважає необґрунтованими, оскільки з огляду на п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України, судом апеляційної інстанції було постановлено вирок (а не ухвалу), в якому зазначено про відмову у задоволенні апеляційної скарги захисника.
Що ж стосується доводів касаційної скарги захисника ОСОБА_7 щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_6 злочину та його особі, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Як убачається з вироку, місцевий суд, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, наявність обставин, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, які його обтяжують, дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України.
Переглядаючи вирок в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність достатньої кількості підстав для призначення обвинуваченому більш м`якого покарання, ніж передбачено ч. 3 ст. 309 КК України.
Однак з такою позицією суду апеляційної інстанції колегія суддів не погоджується з огляду на таке.
За змістом ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Відповідно до ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. 
Тобто при застосуванні вказаної норми кримінального закону встановлені судом обставини, що пом`якшують особі покарання, мають знижувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, причому знижувати істотно, тобто настільки, що призначення винному навіть мінімального покарання (виду і розміру) в межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України було б явно недоцільним.
Перелік обставин, які пом`якшують покарання, визначений ч. 1 ст. 66 КК України. При цьому ч. 2 ст. 66 КК України встановлено, що при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, визнав у повному обсязі, щиро розкаявся та надавав показання щодо обставин вчинення злочину, які відповідали обставинам, що викладені в обвинувальному акті, внаслідок чого судовий розгляд у суді першої інстанції здійснювався у скороченому порядку, згідно положень, передбачених ч. 3 ст. 349 КК України.
При цьому судами попередніх інстанцій також було встановлено, що ОСОБА_6 , в ході перевірки у нього працівниками поліції документів, особисто зізнався, що зберігає за адресою свого тимчасового місця проживання психотропну речовину, яку придбав у невстановленої особи з метою подальшого вживання без мети збуту.
Таким чином колегія суддів вважає, що обвинувачений, надаючи визнавальні показання, дійсно усвідомлював тяжкість вчиненого ним злочину та проявляв реальне щире каяття.
Крім того, Суд зважає й на те, що на момент вчинення злочину його суспільна небезпечність була дуже вагомою, однак завдяки з`явленню обвинуваченого із зізнанням та сприяню досудовому розслідуванню, вдалося оперативно та ефективно відшукати заборонені психотропні речовини, що, в свою чергу, суттєво знизило ступінь небезпечності як кримінального правопорушення, так і особи засудженого. 
Разом з тим зі змісту рішень судів попередніх інстанцій вбачається, що ОСОБА_6 відповідно до характеристик з Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» та з кафе-бару «Flyman» за місцем навчання та роботи характеризується позитивно.
Отже, беручи до уваги встановлені судами попередніх інстанцій обставини, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття, з`явлення із зізнанням, активне сприяння розкриттю злочину, наявність позитивних характеристик з місця роботи та навчання, а також враховуючи відсутність обставин, які обтяжують покарання, особу засудженого, зокрема, те, що ОСОБА_6 раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, колегія суддів дійшла висновку, що виправлення засудженого можливе внаслідок призначення йому більш м`якого виду покарання, ніж передбачено санкцією ч. 3 ст. 309 КК України.
Ураховуючи вказане, Верховний Суд вважає, що вищезазначені обставини, які пом`якшують покарання, із урахуванням наведених даних про особу засудженого та встановлених судами обставин справи, слід визнати такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і дають Суду підстави для застосування до ОСОБА_6 положень ст. 69 КК України та призначення йому більш м`якого виду покарання, ніж передбачено санкцією ч. 3 ст. 309 КК України у виді обмеження волі на строк 5 років.
На переконання колегії суддів, таке покарання з огляду на вимоги статей 50, 65 КК України узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу та за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів.
За таких обставин касаційна скарга захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню, а вирок суду апеляційної інстанції, з огляду на положення ст. 413 КПК України - зміні.
Керуючись статтями 413, 419, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
 
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , задовольнити частково.
Вирок Дніпровського апеляційного суду від 20 лютого 2023 року стосовно ОСОБА_6 змінити.
Призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 3 ст. 309 КК України із застосуванням положень ст. 69 КК України у виді обмеження волі на строк 5 років.
Початок строку відбуття покарання засудженому ОСОБА_6 рахувати з моменту приведення судового рішення до виконання.
В решті вирок суду апеляційної інстанції залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                               ОСОБА_2                               ОСОБА_3