ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Номер справи: 766/9915/18        
Номер провадження: 22-ц/819/20/23
Головуючий у першій інстанції Майдан С.І.
Доповідач Пузанова Л.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 листопада 2023 року м. Херсон
Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого (суддя-доповідач) Пузанової Л.В., 
суддів Кузнєцової О.А.
                                        Радченка С.В.,
секретар Доброва К.О.;
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_2 , на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 14 грудня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,
встановив:
У травні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.
В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що 08 травня 2014 року вона передала відповідачці в якості завдатку одну тисячу доларів США в рахунок укладення в майбутньому договору купівлі-продажу нежитлової кімнати площею 8 кв. м. у квартирі АДРЕСА_1 , про що остання видала письмову розписку.
У зв`язку з тим, що укладення договору купівлі-продажу не відбулося та з`ясувалося, що ОСОБА_1 не є власником наведеної вище квартири і у неї відсутні повноваження нею розпоряджатися, вона, ОСОБА_3 , в червні 2015 року звернулася до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 безпідставно отриманих грошових коштів. Її позов рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 01.02.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 29.03.2016року, у справі № 668/7704/15-ц, було задоволено, однак постановою Верховного Суду від 18.04.2018року ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій рішення скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову на тій підставі, що суди неправильно застосували положення статті 1212 ЦК України, оскільки спірні правовідносини є договірними, що виключає можливість застосування до них цієї норми права.
Суд касаційної інстанції у своїй постанові вказав, що позивачка не позбавлена можливості звернутися до суду на загальних підставах з позовом відповідно до правовідносин, які виникли між сторонами.
Зазначивши, що сплачені нею на користь позивачки грошові кошти, зважаючи на те, що договір купівлі-продажу нерухомого майна ними не укладений, є авансом, який підлягає поверненню, здійснити яке відповідачка відмовляється, позивачка просила суд стягнути з ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 1 000доларів США, що згідно з офіційним курсом Національного банку України станом на 30 травня 2018 року становить 26 098,94грн.
Крім того просила суд поновити їй строк на звернення до суду з позовними вимогами про стягнення авансу, як пропущений з поважних причин, якими були об`єктивно непереборні обставини, що не залежали від її волевиявлення та були пов`язані з дійсними істотними перешкодами для своєчасного вчинення у справі процесуальних дій, необхідність у яких виникла лише після скасування Верховним Судом у касаційному порядку ухвалених судами рішень про задоволення первісно заявленого нею в червні 2015 року позову.
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 14 грудня 2021 року позов задоволено. Суд вирішив питання щодо розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якої діяла адвокат Бєла Євгенія Юріївна, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд відступив від принципу вмотивованості рішення та зробив необґрунтований висновок про те, що сторона відповідача в добровільному порядку не повертає отримані грошові кошти у розмірі 1 000доларів США. Скаржник вважає цей факт недоведеним, оскільки жодних вимог, письмових чи усних, до відповідачки від позивачки не надходило, відповідного досудового врегулювання спору не існувало, в той час як у розписці не встановлено конкретної дати повернення коштів.
Необґрунтованою, а отже: немотивованою, скаржник вважає також частину рішення суду, у якій наведено висновок про те, що покази свідка є неналежним доказом у спорі, що виник між сторонами. Зазначила, що допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 засвідчив, що кошти ОСОБА_3 передавалися не у доларах США, а в гривневій валюті і ця обставина є вагомою для справи.
При вирішенні питання про поновлення строку на звернення до суду, суд першої інстанції, на думку скаржника, неправильно застосував позицію Верховного Суду, викладену, зокрема у пункті 28 постанови від 21.05.2019 у справі №904/5511/16, та безпідставно вважав поважною причиною пропущення позовної давності неналежно обраний позивачкою спосіб захисту порушеного права у спірних правовідносинах в іншій справі.
Письмовий відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.
Позивачка ОСОБА_3 в судове засідання до суду апеляційної інстанції не з`явилася, надіслала на адресу апеляційного суду заяву про розгляд справи без її участі.
Відповідачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 в судове засідання до суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені шляхом направлення на їх адресу судових повісток рекомендованим листом, на офіційну електронну адресу та з використанням засобів мобільного зв`язку.
Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи, що сторони та їх представники належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи та зважаючи на те, що за ціною позову ця справа відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України підлягає розгляду судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін та їх представників.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Рішення суду мотивовано тим, що передана позивачкою ОСОБА_1 як завдаток сума грошових коштів у розмірі 1 000доларів США, за своєю правовою природою є авансом, який підлягає поверненню у зв`язку з неукладенням ними договору купівлі-продажу нерухомого майна у майбутньому. При цьому суд першої інстанції вважав, що аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення цього договору.
Вирішуючи питання про поновлення позивачці строку звернення до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, сплачених в якості авансового платежу, суд визнав наведені нею причини пропуску позовної давності поважними.
В процесі розгляду справи суд встановив, що 08 травня 2014 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_3 завдаток у розмірі 1 000доларів США (відповідно до курсу- одинадцять тисяч двісті гривень) на підтвердження продажу у майбутньому нежитлової кімнати площею 8 кв.м., про що нею видана письмова розписка.
Сторони підтвердили, що домовленість стосувалася нежитлової кімнати у квартирі АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_4 .
В матеріалах справи є копія довіреності, виданої ОСОБА_4 та нотаріально посвідченої 28.05.2015року, за змістом якої ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_1 , серед іншого, продати за ціну та на умовах за її розсудом належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 . Копія довіреності належним чином не засвідчена (а. с. 21-22).
24 березня 2015 року комісія в складі представників інспекції з нагляду за станом житлового фонду при департаменті ЖКГ Херсонської міської ради здійснила технічне обстеження вказаної квартири на предмет технічного стану і виконаної реконструкції квартири на підставі заяви ОСОБА_3 та склала акт, виклавши в ньому висновок, зокрема про те, що власник квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4 виконав реконструкцію квартири з будівництвом прибудови-надбудови (другого поверху) без дозвільних документів (а. с. 11-13).
Позивачка стверджує, що саме з дати ознайомлення із зазначеним актом, а саме: з 27.03.2015 року, вона дізналася про те, що власником нежитлової кімнати, щодо відчуження якої була домовленість із відповідачкою, є ОСОБА_4 та про те, що її права як власника квартири, що розташована в цьому ж будинку, порушені, а укладення договору купівлі-продажу цієї кімнати не відбудеться.
26 червня 2015 року ОСОБА_3 звернулася до Суворовського районного суду м. Херсона із позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 1 000 доларів США (а. с. 10).
Рішенням від 01 лютого 2016 року, справа № 668/7704/15-ц, Суворовський районний суд м. Херсона задовольнив позовні вимоги ОСОБА_3 та стягнув з ОСОБА_1 на її користь безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 1 000 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ станом на 06.06.2015року 21 196гривень (а. с. 138).
Ухвалою від 29 березня 2016року Апеляційний суд Херсонської області залишив рішення суду першої інстанції без змін (а. с. 139-140).
18 квітня 2018 року Верховний Суд в результаті перегляду судових рішень в касаційному порядку виніс постанову, якою, задовольнивши касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діяв адвокат Сергет В.В., рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 01 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 29.03.2016 року скасував, у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих коштів відмовив.
З огляду на зміст постанови Верховного Суду, підставою для скасування ухвалених судами рішень та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, є неправильне застосування положень статті 1212 ЦК України, що відбулося в результаті неправильного встановлення правової природи розписки, виданої ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , зміст якої свідчить про наявність між сторонами договірних правовідносин щодо купівлі-продажу у майбутньому нерухомого майна.
Верховний Суд у наведеній постанові зазначив, що позивачка не позбавлена можливості звернутися до суду на загальних підставах з позовом відповідно до правовідносин, які виникли між сторонами, що ОСОБА_3 і зробила 30.05.2018 року, пред`явивши позовні вимоги про стягнення авансового платежу (а.с. 141-144).
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України  кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.
Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком передбачені вимогами статті 571 ЦК України, зокрема: якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора; якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості; сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором; у разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню.
За змістом наведених норм ЦК України завдаток є доказом існування зобов`язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов`язання.
Згідно з положеннями статей 546, 548 ЦК України завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами.
Відповідно до частини першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, -у письмовій формі.
Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Оскільки договору купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства, між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачкою грошова сума у загальному розмірі 1 000 доларів США є авансом, який підлягав поверненню, а не завдатком.
Враховуючи наведене та положення статті 570 ЦК України колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що сума, яка названа в розписці завдатком, фактично є авансом, оскільки сторонами не дотримано умов, визначених статтею 570 ЦК України, а саме не укладено договору купівлі-продажу на виконання якого передано кошти.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України, зокрема у постановах: від 25 вересня 2012 року у справі № 6-82цс13 та від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12 і Верховним Судом у постановах від 30 січня 2019 року № 461/5297/16-ц, від 17.06.2021 року №711/5065/15-ц та інших постановах .
При цьому суд, встановивши, що спірна сума грошових коштів за своєю правовою природою є авансом, правильно виходив з того, що ця сума підлягає поверненню особі, яка їх сплатила, незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення договору.
Наведений висновок відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним в тому числі у вказаних вище постановах, які відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України підлягають врахуванню судами при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.
Отже, висновки суду першої інстанції по суті спору, що виник між сторонами, ухвалено на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень в межах наданих ними доказів, які були досліджені в судовому засіданні, та відповідають як нормам права, що регулюють спірні правовідносини, так і завданню цивільного судочинства, визначеного нормами процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, належних та достатніх доказах і як такі, що висновків суду не спростовують, підлягають відхиленню.
Зокрема, посилання скаржниці на недоведеність висновків суду щодо неповернення відповідачкою витребуваної позивачкою суми грошових коштів у добровільному порядку, з тих підстав, що їй незрозуміло яким чином визначається «добровільний порядок» у цій справі при відсутності вказівки на конкретну дату повернення коштів у виданій ОСОБА_1 розписці та при відсутності доказів застосування ОСОБА_3 досудового врегулювання спору, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки наведені обставини не мають правового значення при вирішенні даної справи, так як діючим в Україні законодавством не передбачено обов`язкового досудового врегулювання спору, а визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Натомість та обставина, що відповідачка добровільно не виконала вимогу позивачки повернути суму сплаченого на її користь авансового платежу, незважаючи на те, що укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, на забезпечення виконання якого ця сума передавалася, не відбулося, підтверджується поведінкою самої відповідачки ОСОБА_1 , яка протягом тривалого періоду не вважає своїм обов`язком повернути отримані від позивачки грошові кошти в будь-якій валюті.
Необґрунтованим колегія суддів вважає також твердження скаржниці про те, що суд безпідставно не врахував показання свідка ОСОБА_4 , який засвідчив, що кошти ОСОБА_3 передавались не в доларах США, а в гривневій валюті.
Так, відповідно до пункту 3 частини першої статті 208 ЦК України, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (340грн), крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, належить вчиняти у письмовій формі.
За приписами частини першої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах ( у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами.
Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.
Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків (частина перша статті 218 ЦК України).
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9, необхідно звернути увагу судів, що зі змісту абзацу другого 
частини першої статті 218 ЦК України не може доводитися 
свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину 
або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а 
також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли 
свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення 
правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина 
третя статті 949 ЦК), (пункт 12 постанови).
Аналіз наведених вище норм права та роз`яснень Верховного Суду дає підстави зробити висновок про те, що, зокрема, оспорювання окремих частин правочину, не може доводитися свідченням свідків.
Враховуючи, що із змісту виданої відповідачкою розписки поза всяким сумнівом вбачається, що вона отримала від позивачки завдаток у розмірі 1 000 доларів США, що еквівалентно 11 200грн, а не навпаки, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що показання свідка ОСОБА_4 щодо валюти завдатку відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України є недопустимим доказом, який не може спростувати викладені письмово умови правочину.
Що ж стосується доводів апеляційної скарги щодо висновків суду першої інстанції в частині задоволення заяви позивачки про поновлення строку позовної давності, то колегія суддів вважає за необхідне заначити таке.
Відповідно до положень статті 256 ЦК України, позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
За загальним правилом, встановленим частиною першою статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Позивачка стверджує, що про порушення свого права у спірних правовідносинах вона довідалася 27 березня 2015 року, тому вважає, що звернувшись до суду з цим позовом 30 травня 2018 року, вона пропустила строк позовної давності, який закінчився 27 березня 2018 року. Таким чином позивачка фактично порушила перед судом питання про застосування позовної давності у спорі, що виник у неї із ОСОБА_1 .
За приписами статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності , про застосування якого заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
При цьому частиною п`ятою статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Чинне законодавство не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності, тому дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог.
Позивачка пов`язує причини пропущення нею позовної давності у спорі з відповідачкою з тим, що вона з додержанням строку позовної давності, а саме: 26.06.2015року, подавала позов про стягнення з ОСОБА_1 переданих їй на виконання в майбутньому обов`язків щодо сплати ціни нежитлової кімнати за договором купівлі-продажу грошових коштів, який був задоволений рішенням суду першої інстанції від 01.02.2016 року, що набрало законної сили 29 березня 2016року. Однак це рішення суду не було виконаним, а 18 квітня 2018 року було скасовано судом касаційної інстанції, який ухвалив нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав неправильного застосування до спірних правовідносин норм матеріального права.
Зазначила, що лише після 18 квітня 2018 року у неї виникла необхідність повторно звернутися до суду за захистом своїх прав, які вона вважає порушеними відповідачкою.
Згідно із частиною другою статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом спору є лише частина, право на яку має позивач.
Аналіз наведених вище правових норм дає підстави для висновку, що подання позову з іншими матеріально-правовими підставами не перериває перебігу позовної давності, але, разом з тим, з урахуванням конкретних обставин справи, може бути поважною причиною для поновлення строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема у постановах Верховного Суду від 02.04.2019 у справі №902/326/16, від 24.09.2019 у справі № 922/1151/18 та інших постановах.
Отже, правильно застосувавши норми права, що регулюють питання позовної давності, суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що 29 березня 2016 року, у зв`язку з набранням законної сили рішенням суду від 01.02.2016 року про стягнення з відповідачки на користь позивачки грошових коштів у витребуваному нею розмірі, право останньої було відновлено, тому у неї не було необхідності повторно звертатися до суду з аналогічними вимогами.
Така необхідність виникла лише після 18 квітня 2018 року, після скасування у касаційному провадженні судових рішень та ухвалення судом касаційної інстанції нового судового рішення про відмову у задоволенні позову із вказівкою на неправильне застосування судом норм матеріального права, зокрема статті 1212 ЦК України, яка регулює зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, в той час, як між сторонами існують договірні правовідносини щодо купівлі-продажу у майбутньому нерухомого майна.
З огляду на викладене, повторне звернення до суду з позовними вимогами про стягнення грошових коштів із зазначенням інших матеріально-правових підстав, не могло відбутися раніше 18.04.2018року і це не залежало від волевиявлення позивачки, а пов`язано із об`єктивними обставинами.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції здійснив оцінку доказів в частині вимоги позивачки про поновлення строку позовної давності , ґрунтуючись на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, як це передбачено статтею 89 ЦПК України, і підстави для переоцінки цих доказів відсутні.
При цьому посилання скаржника на правову позицію Верховного Суду, викладену в пункті 28 постанови від 21.05.2019 у справі №904/5511/16, не підлягають врахуванню, оскільки наведений пункт постанови не є висновками Верховного Суду в розумінні частини четвертої статті 263 ЦПК України, а зроблений із дослідженням обставин у справі щодо вирішення питання про дотримання строку звернення до суду із заявою про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами, тобто процесуального строку, яким строк позовної давності не є.
Інших аргументів щодо законності та обґрунтованості ухваленого судом у цій справі рішення апеляційна скарга не містить.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову відсутні.
На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Бєла Євгенія Юріївна, залишити без задоволення, а рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 14 грудня 2021року- без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий Л.В.Пузанова

Судді О.А.Кузнєцова

С.В.Радченко