ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 530/922/23  Номер провадження 22-ц/814/4266/23	Головуючий у 1-й інстанції Ситник О.В.  Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 грудня 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.
суддів: Гальонкіна С.А., Карпушина Г.Л., 
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
на ухвалу Зіньківського районного суду Полтавської області від 14 липня 2023 року, ухвалену суддею Ситник О.В.
по справі за скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , заінтересована особа начальник Зіньківського відділу державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Осіпова Світлана Михайлівна на дії державного виконавця,-

В С Т А Н О В И В:
У липні 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду зі скаргою на дії державного виконавця. Скаржники просять визнати дії державного виконавця Зіньківського відділу ДВС у Полтавському районі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Осіпової С.М. неправомірними в частині складання документів з недостовірними обставинами, а саме постанов про відкриття виконавчого провадження та викликів.
Скарга обґрунтована тим, що 30.06.2023 р. отримали постанови про відкриття щодо них виконавчих проваджень № 7216559 та 72116396 винесених Зіньківським відділом ДВС 26.06.2023 та виклики з вимогами прибути до ДВС з певними документами. Проте у вищевказаних документах вказано іншу адресу, ніж мешкають скаржники, в документах вказано «Полтавська область, Зіньківський район», проте скаржники зазначають що вони мешкають у Полтавському районі. Скаржники стверджують, що, оскільки, до вказаних документів внесено недостовірну інформацію та виконати зобов`язання не можливо, зазначають, що діями працівників ДВС порушено їх права та свободи.
Ухвалою Зіньківського районного суду Полтавської області від 14 липня 2023 року в задоволенні скарги  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2  на дії державного виконавця відмовлено у зв?язку з необгрунтованістю.
Не погодившись із вказаною ухвалою, її в апеляційному порядку оскаржили  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального та процесуального права просили скасувати її та постановити нове рішення, яким задовольнити скаргу у повному обсязі.
Апеляційна скарга обгрунтована тим, що у виконавчих листах та постановах ДВС вказана неправильна адреса їхнього проживання, з огляду на те, що у 2020 Зіньківський район Полтавської області було ліквідовано. Тому, направлення їм документів з неіснуючою адресою є неприпустимим.
Відзиву на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надходило.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення ухвалене у справі повною мірою відповідає вказаним вимогам.
Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, 15.06.2023 Зіньківським районним судом Полтавської області було видано виконавчі листи щодо стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПП «Агроекологія» на відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у судах апеляційної та касаційної інстанцій, у розмірі по 3178 грн. із кожного. Адреса проживання боржників зазначена АДРЕСА_1 (а.с. 26-27). 
На підставі цих виконавчих листів державним виконавцем Зіньківського відділу ДВС у Полтавському районі Східного МУ МЮ Осіповою С.М. були відкриті виконавчі провадження № 7216559 та № 72116396 із зазначенням місця проживання боржників, вказаних у виконавчих листах.
В рамках даних виконавчих проваджень боржникам були направлені виклики до державного виконавця (а.с. 15-16).
Відмовляючи в задоволенні скарги суд першої інстанції встановив відсутність в діях виконавця порушень чинного законодавства. 
Колегія суддів погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав.
Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України,  а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду,  що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції (рішення від 28 липня 1999 року в справі «Іммобільяре Саффі проти Італії», рішення від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції»).
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку врегульовано Законом України «Про виконавче провадження».
Відповідно до  статті 1 Закону України «Про виконавче провадження»  виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані, зокрема, на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших Законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби.
Тобто, з метою забезпечення реального виконання судового рішення та ефективного захисту порушених прав, ЦПК України  передбачає спеціальні форми реагування, зокрема розділом VІІ «Судовий контроль за виконанням судових рішень» ЦПК України визначено порядок судового контролю за виконанням судових рішень в цивільних справах.
Так, статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Аналогічне положення міститься й у статті 74 Закону України «Про виконавче провадження».
Відтак, метою звернення до суду зі скаргою на дії чи рішення державного виконавця є відновлення порушеного права сторони виконавчого провадження внаслідок незаконності оскаржуваних дій чи рішень виконавця.
Право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті 447 ЦПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця.
Звертаючись до суду з даною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вказали на неправомірність дій державного виконавця щодо зазначення у постановах про відкриття виконавчого провадження та викликах до державного виконавця невірної адреси боржників, а саме вказано Зіньківський район, замість вірного Полтавського району.
Відповідно до частин другої, третьої статті 451 ЦПК Україниу разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Згідно приписів  ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням засад, зокрема, верховенства права, справедливості, неупередженості та об`єктивності, співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.
Частиною 1 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено обов`язкове зазначення у виконавчому документі, зокрема, адреси боржника.
Частиною першою  статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до частини першої статті 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.
Пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у  статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. 
З огляду на те, що державним виконавцем у постанові про відкриття виконавчого провадження та у викликах вказана адреса боржників, яка зазначена у виконавчому документі, тому в діях державного виконавця відсутні порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження» яким він зобов`язаний керуватися у своїй діяльності.
Доказів звернення скаржників до суду з заявою про виправлення помилки у виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню матеріали справи не містять.
Інших доводів, які б спростовували висновки місцевого суду або вказували на їх помилковість апелянтами наведено не було.
Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2  залишити без задоволення.
Ухвалу Зіньківського районного суду Полтавської області від 14 липня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий:  О. Ю. Кузнєцова

Судді: С. А. Гальонкін 

Г. Л. Карпушин