ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
20 грудня 2023 року
м. Київ
 
справа № 153/758/22 
провадження № 61-13176св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Державне підприємство «Добропіллявугілля-видобуток»,
розглянув у порядку письмового  провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Державного підприємства «Добропіллявугілля-видобуток» на рішення Ямпільського районного суду Вінницької області                         від 02 вересня 2022 року у складі судді Швеця Р. В. та постанову Вінницького апеляційного суду від 22 листопада 2022 року у складі колегії суддів: Якименко М. М.,   Ковальчука О. В., Сала Т. Б.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Добропіллявугілля-видобуток» (далі - ДП «Добропіллявугілля-видобуток»), в якому просила:
- визнати формулювання причини звільнення, зазначеного у наказі ДП «Добропіллявугілля-видобуток» від 07 квітня 2022 року № 95/к, та в трудовій книжці позивача неправильними та такими, що не відповідають чинному законодавству;
- змінити формулювання причини її звільнення, зазначивши підставою звільнення частину третю статті 38 Кодексу законів про працю України;
- стягнути вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку в розмірі 179 997,30 грн;
- стягнути заборгованість із заробітної плати в розмірі 79 464,28 грн;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити їй середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період із 09 квітня 2022 року до дня фактичного розрахунку.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що  відповідач систематично не виконував вимоги законодавства про працю (стаття 115 КЗпП України) та колективного договору щодо строків виплати заробітної плати, тому 07 квітня 2022 року вона подала на ім`я в. о. генерального директора ДП «Добропіллявугілля-видобуток» заяву про звільнення за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України (у зв`язку із невиконанням адміністрацією підприємства законодавства про працю (несвоєчасна виплата заробітної плати) з виплатою вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку згідно зі статтею 44 КЗпП України.
У цей же день (07 квітня 2022 року) відповідач видав наказ № 95/К про її звільнення, де у пункті 1 зазначив, що вона звільнена за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України, а в пункті 2 наказу - виплатити компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки, що становить                       29 календарних днів.
Вказувала, що відповідач повинен був звільнити її відповідно до поданої нею заяви на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України та виплатити вихідну допомогу, передбачену статтею 44 КЗпП України, у розмірі, визначеному колективним договором. Розрахунок вихідної допомоги (тримісячний середній заробіток) становить 179 997,30 грн. 
Проте оспорюваний наказ № 95/К та зроблений на його підставі запис у трудовій книжці від 09 квітня 2022 року № 46 не містять посилання на частину 3 статті 38 КЗпП України, а тому є такими, що не відповідають чинному законодавству.
Окрім того, на порушення вимог статті 116 КЗпП України їй не було виплачено усіх сум заробітної плати, які належали їй при звільненні.
Посилаючись на наведене, просила позов задовольнити.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 02 вересня 2022 року позов задоволено частково.
Визнано формулювання причини звільнення ОСОБА_1 , зазначеного у наказі ДП «Добропіллявугілля-видобуток» від 07 квітня 2022 року № 95/к та у трудовій книжці позивачки, запис від 09 квітня 2022 року № 46 - неправильним та таким, що не відповідає чинному законодавству.
Змінено формулювання причини звільнення ОСОБА_1 , зазначеної у наказі ДП «Добропіллявугілля-видобуток» від 07 квітня 2022 року № 95/к, а саме з «за ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням)» на «за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю».
Зобов`язано ДП «Добропіллявугілля-видобуток» внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , а саме у розділ «Відомості про прийом роботу, переведення на іншу роботу чи про звільнення» запис                    від 09 квітня 2022 року № 46 «звільнена за ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням)», зазначивши про його недійсність та внести новий запис такого змісту: «звільнена згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю».
Стягнуто з ДП «Добропіллявугілля-видобуток» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку -                                   179 997,03 грн.
В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що подана позивачем заява від 07 квітня 2022 року містила чітку підставу для звільнення - частину третю статті 38 КЗпП України, а відповідач самостійно змінив формулювання причини розірвання трудового договору, вказавши таку, як звільнення за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України, у зв`язку із чим порушив права позивача. Водночас, судом зобов`язано відповідача внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1 . 
При цьому суд зазначив, що відповідач не спростував факт порушення ним приписів трудового законодавства щодо своєчасної та повної виплати заробітної плати позивачу.
Відмовляючи в задоволенні вимог щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд послався на існування правового режиму воєнного стану в Україні та форс-мажорних обставин , а саме військової агресії російської федерації проти України. 
Додатковим рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області                         від 15 вересня 2022 року стягнуто з ДП «Добропіллявугілля-видобуток» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 500 грн.
Короткий зміст постанови апеляційної інстанції
Постановою Вінницького апеляційного суду від 22 листопада 2022 року рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 02 вересня                   2022 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні скасовано, ухвалено в цій частині нове судове рішення.
Зобов`язано ДП «Добропіллявугілля-видобуток» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період із 09 квітня 2022 року до дня фактичного розрахунку в розмірі 168 568,90 грн.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та задовольняючи позов в цій частині, апеляційний суд виходив із того, що роботодавець не надав належних доказів, що саме ці обставини стали перешкодою для своєчасного розрахунку з ОСОБА_1 . Приймаючи до уваги відсутність підстав для звільнення відповідача від відповідальності за затримку розрахунку зі звільненим працівником, суд дійшов висновку, що підприємство в силу статті 117 КЗпП України має сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення за період із 09 квітня 2022 року до 30 червня                      2022 року  в розмірі 168 568,90 грн ( 2 857,10 грн х 59 днів).
У решті апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції як таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, вважав його законним та обґрунтованим.
Додатковою постановою Вінницького апеляційного суду від 22 грудня                    2022 року стягнуто з ДП «Добропіллявугілля-видобуток» на користь               ОСОБА_1  витрати на професійну правничу допомогу в розмірі                                   10 000,00 гривень.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
26 грудня 2022 року ДП «Добропіллявугілля-видобуток» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та відмовити у задоволенні позову.
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неврахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 800/474/17, у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 926/2343/16, від 08 серпня 2018 року у справі № 757/19004/15-ц, від 16 липня 2019 року у справі № 917/1053/18, від 30 жовтня 2019 року у справі № 503/361/16-ц, від 25 березня 2020 року у справі № 288/1466/18, від 18 січня 2022 року у справі № 370/522/16-ц, від                     03 листопада 2021 року у справі № 387/326/20, від 25 листопада 2021 року у справі № 905/55/21, від 18 січня 2022 року у справі № 370/522/16-ц, від                      06 липня 2022 року у справі № 148/201/21, від 19 серпня 2022 року у справі                № 908/2287/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України); відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні справи.
На вимогу позивача щодо визнання формулювання причини звільнення неправильними та такими, що не відповідають чинному законодавству, розповсюджується місячний строк для звернення до суду, який розпочинає перебіг з дня вручення працівнику копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивач звернувся до суду 24 червня 2022 року, тобто лише через два з половиною місяці після отримання копії наказу про своє звільнення.
Відповідно до частини третьої статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (в редакції станом на 15 березня 2022 року) передбачено, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.
Тобто законодавцем на період воєнного стану прийнято спеціальний законодавчий акт, який встановлює інший порядок та підстави покладення відповідальності за несвоєчасну оплату праці. Зокрема, звільнення роботодавця від відповідальності, в тому числі за статтею 117 КЗпП України, відбувається не лише внаслідок обставин непереборної сили, а й внаслідок ведення бойових дій.
Суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку, що єдиним допустимим доказом обставин непереборної сили повинен бути сертифікат Торгово-промислової палати, оскільки такий доказ застосовувався у звичайний, мирний час. Крім того, це не відповідає суті прийнятого Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
За місцем знаходження підприємства - Донецька область, місто Добропілля, починаючи з 24 лютого 2022 року та до теперішнього часу проводяться воєнні (бойові) дії. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України                       від 02 серпня 2022 року № 679-р оголошена обов`язкова евакуація населення з Донецької області.
Доводи інших учасників справи
ОСОБА_1 подала відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Рух справи в суді касаційної інстанції 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 27 грудня 2022 року касаційну скаргу відповідача передано на розгляд судді-доповідачеві Усику Г. І.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 січня 2023 року, у зв`язку з відрядженням судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Усика Г. І. до Вищої ради правосуддя, справу призначено судді-доповідачеві Яремку В. В.
Ухвалою Верховного Суду від 22 березня 2023 року відкрито касаційне провадження у даній справі.
Витребувано з Ямпільського районного суду Вінницької області цивільну справу № 153/758/22 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Добропіллявугілля-видобуток» про визнання формулювання причини звільнення працівника неправильним та таким, що не відповідає чинному законодавству, стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, стягнення вихідної допомоги при звільненні та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
10 квітня 2023 року матеріали справи № 153/758/22 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2023 року виконання рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 02 вересня 2022 року та постанови Вінницького апеляційного суду від 22 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Добропіллявугілля-видобуток» про визнання формулювання причини звільнення працівника неправильним та таким, що не відповідає чинному законодавству, стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зупинено в частині зобов`язання Державного підприємства «Добропіллявугілля-видобуток» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 квітня 2022 року до дня фактичного розрахунку в розмірі 168 568,90 грн до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.
Відповідно до розпорядження керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 02 листопада 2023 року № 1364/0/226-23, протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 листопада                      2023 року, у зв`язку зі звільненням у відставку судді ОСОБА_2 , справу призначено судді-доповідачеві Червинській М. Є.
Ухвалою Верховного Суду від 14 грудня 2023 справу № 153/758/22 призначено до судового розгляду.
Обставини справи, які встановили суди попередніх інстанцій
Суди встановили, що з 17 листопада 2020 року ОСОБА_1 працювала у ДП «Добропіллявугілля-видобуток» головним бухгалтером .
07 квітня 2022 року ОСОБА_1 подала заяву про звільнення за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням адміністрацією підприємства законодавства про працю (несвоєчасна виплата заробітної плати) за частиною третьою статті 38 КЗпП України, з виплатою вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку згідно статті 44 КЗпП України                    з 09 квітня 2022 року.
07 квітня 2022 року видано наказ № 95/К, у пункті 1 якого зазначено: «Звільнити ОСОБА_1 таб. № 2 головного бухгалтера Керівництво та апарат при керівництві Спеціального апарату управління Державного підприємства «Добропіллявугілля-видобуток» 09 квітня                               2022 року за власним бажанням ст. 38 КЗпП України». У пункті 2 наказу про її звільнення зазначено: «Здійснити остаточний розрахунок, виплатити компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки, що становить                          29 календарних днів».
Також суди встановили, що ОСОБА_1 працювала у ДП «Добропіллявугілля-видобуток» на посаді головного бухгалтера з                                 17 листопада 2020 року до 09 квітня 2022 року й середній дохід на місяць за період із лютого 2022 року до березня 2022 року становить 59 999,01 грн. 
Відповідно до довідки ДП «Добропіллявугілля-видобуток» від 20 червня                   2022 року заборгованість із заробітної плати ОСОБА_1 станом                                  на 20 червня 2022 року становить 79 464,29 грн за березень 2022 року та квітень 2022 року.
У період із листопада 2021 року до квітня 2022 року ДП «Добропіллявугілля-видобуток» несвоєчасно та частинами виплачувало ОСОБА_1 заробітну плату.
Відповідно до довідки щодо перерахування заробітної плати працівникам Спеціального Апарату Управління ДП «Добропіллявугілля-видобуток» у період із листопада 2021 року до квітня 2022 року ДП «Добропіллявугілля-видобуток» несвоєчасно та частинами здійснювало перерахування заробітної плати працівникам Спеціального Апарату Управління ДП «Добропіллявугілля-видобуток».
Згідно інформації про основні виробничі показники по ДП «Добропіллявугілля-видобуток» за період із 01 березня 2022 року до 31 липня 2022 року виробничі показники ДП «Добропіллявугілля-видобуток» за вказаний період зменшились.
Після відкриття провадження у справі 08 липня 2022 року відповідач виплатив позивачці в повному обсязі заборгованість із заробітної плати у розмірі 79 464,28 грн.
Межі та підстави касаційного перегляду 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу (пункт четвертий частини другої статті 389 ЦПК України). 
Підставою касаційного оскарження судових рішень судів попередніх інстанцій є посилання заявника на неврахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі                      № 800/474/17, у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 926/2343/16, від 08 серпня 2018 року у справі № 757/19004/15-ц, від                       16 липня 2019 року у справі № 917/1053/18, від 30 жовтня 2019 року у справі № 503/361/16-ц, від 25 березня 2020 року у справі № 288/1466/18, від 18 січня 2022 року у справі № 370/522/16-ц, від 03 листопада 2021 року у справі                        № 387/326/20, від 25 листопада 2021 року у справі № 905/55/21, від 18 січня 2022 року у справі № 370/522/16-ц, від 06 липня 2022 року у справі                              № 148/201/21, від 19 серпня 2022 року у справі № 908/2287/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України); відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Позиція Верховного Суду 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
У пункті 4 частини першої статті 36 КЗпП України передбачено, зо підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).
Відповідно до частин першої, третьої статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.
У постановах Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 199/8766/18 (провадження № 61-797св20), від  23 листопада 2023 року у справі                               № 207/828/22 (провадження № 61-4090св23) зазначено, що за змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися. Аналогічний висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 754/1936/16-ц (провадження № 61 -28466св18). Обов`язковою умовою для звільнення за власним бажанням згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України є порушення власником трудового законодавства або умов трудового договору. При цьому для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника.
Розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою має значення, чи мали місце порушення з боку роботодавця законодавства про працю чи умов колективного чи трудового договору, а також письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Отже, при вирішенні трудового спору щодо припинення трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України визначальним є те, чи мали місце порушення трудового законодавства зі сторони роботодавця стосовно працівника на момент подання таким працівником заяви про звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України. Особливістю розірвання трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України є те, що працівник має право самостійно визначити строк розірвання трудового договору. Роботодавець може не погоджуватись з тим, що мають місце порушення, які відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України є підставами для розірвання трудового договору за ініціативою працівника у визначені ним строки, що, у свою чергу, свідчить про виникнення трудового спору (див. постанову Верховного Суду від 16 червня 2022 року в справі № 211/5625/19 (провадження № 61-5942св21)).
Умовою розірвання трудового договору з ініціативи працівника згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України є власне бажання працівника, зумовлене неможливістю продовжувати роботу з підстав особистих його обставин. Згідно з частиною третьої цієї статті - винні дії власника або уповноваженого ним органу через невиконання законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору. Підприємство у разі незгоди з підставою звільнення, заявленою позивачем, повинно було відмовити у розірванні трудового договору на таких підставах, а не звільняти працівника в односторонньому порядку, змінивши підстави розірвання трудового договору (див. постанову Верховного Суду від 29 вересня 2023 року у справі                                      № 279/402/20 (провадження №61-6175св22)).
Отже, для висновку про наявність підстав для звільнення працівника відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України доказуванню підлягає факт існування порушень роботодавцем трудового законодавства стосовно працівника на момент подання ним такої заяви про звільнення. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 182/1207/21 (провадження № 61 -2375св23)).
Відповідно до частини третьої статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.
У справі, яка переглядається, суди встановили, що ДП «Добропіллявугілля-видобуток» систематично не виконувало вимоги законодавства про працю щодо строків виплати заробітної плати ОСОБА_1 , що підтверджено довідкою щодо перерахування ДП «Добропіллявугілля-видобуток» заробітної плати ОСОБА_1 у період з листопада 2021 року до квітня  2022 року, а також не заперечувалось сторонами.
Виходячи з того, що подана позивачкою заява від 07 квітня 2022 року містила чітку підставу для звільнення - частину третю статті 38 КЗпП України, а відповідач самостійно змінив формулювання причини розірвання трудового договору, вказавши таку, як звільнення за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України, що порушує права позивачки, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, обґрунтовано визнав формулювання причин звільнення ОСОБА_1 , зазначене у наказі ДП «Добропіллявугілля-видобуток» від 07 квітня 2022 року, неправильним та змінив формулювання причини звільнення.
З огляду на норми статті 44 КЗпП України та з урахуванням правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого             2020 року у справі № 821/1083/17, суди дійшли правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивач вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку.
Окрім того, встановивши, що відповідач як роботодавець своєчасно не здійснив із працівником розрахунку при звільненні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність стягнення із відповідача відповідно до статті 117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку. 
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з таким висновком апеляційного суду, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Статтею 116 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення) визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення та на час виплати сум) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення та на час виплати сум), спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
У цій справі відповідач порушив строк виплати вихідної допомоги позивачці.
Заперечуючи проти стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України, відповідач посилався, зокрема, на відсутність його вини в затримці розрахунку та зазначав про неможливість провести виплату зазначених сум з огляду на існування правового режиму воєнного стану в Україні та форс-мажорних обставин, а саме військової агресії РФ проти України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/19 (провадження № 12-56гс21) виклала висновок, що нормами трудового законодавства не передбачено підстав для звільнення роботодавця від виплати працівникові заробітної плати у випадку наявності обставин непереборної сили. При цьому відступила від висновку Верховного Суду у складі Об?єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 243/2071/18 (провадження № 61-48088сво18) про те, що заробітна плата є відповідальністю в розумінні статті 617 ЦК України, від якої роботодавець може бути звільнений внаслідок випадку або непереборної сили.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що єдиним належним документом, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань - є сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні».
Виходячи з того, що роботодавець не виплатив належні при звільнені позивачці суми та не надав належних доказів, що зазначені ним обставини стали перешкодою для своєчасного розрахунку з нею, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення та на час виплати) він повинен компенсувати позивачці розмір середнього заробітку за час затримки виплати належних їй сум.
Наведені у касаційній скарзі доводи щодо помилкових висновків судів при вирішення зазначених позовних вимог були предметом дослідження судами попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Суд першої інстанції у нескасованій при перегляді апеляційним судом частині та апеляційний суд правильно застосували норми матеріального права (які були чинні на час звільнення та на час виплати сум) у спірних правовідносинах та не допустили порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскаржених судових рішень, тому доводи касаційної скарги з цього приводу є безпідставними.
З урахуванням висновків, які зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/19 (провадження                           № 12-56гс21) аргументи касаційної скарги про помилковість висновку апеляційного суду щодо наявності сертифікату Торгово-промислової палати, як єдиного належного документу дляпідтвердження настання обставин непереборної сили (форс-мажору), є безпідставними. 
Окрім того, апеляційний суд установив, що відповідач не надав інших належних доказів, що підтверджують неможливість своєчасного розрахунку з позивачкою.
Суди попередніх інстанцій також перевірили дотримання позивачкою вимог статті 233 КЗПП України та установили, що нею були дотримані строки звернення до суду, тому доводи касаційної скарги з цього приводу є необґрунтованими.
Інші наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлених обставин справи та до переоцінки доказів, їх належності та допустимості. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року                                             у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги не дають підстави для висновку, що рішення суду першої інстанції у нескасованій при перегляді апеляційним судом частині та постанова апеляційного суду ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції у нескасованій при перегляді апеляційним судом частині та постанову апеляційного суду - без змін.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цій справі рішення суду першої інстанції у незміненій при перегляді апеляційним судом частині та постанова апеляційного суду підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Щодо заяви про участь в судовому засіданні
Від   ДП «Добропіллявугілля-видобуток» надійшло клопотання про участь у судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини вказав, що процедура допуску скарг до розгляду та провадження виключно з питань права, на відміну від того, що стосується питань фактів, може відповідати вимогам статті 6 Конвенції, навіть якщо скаржнику не була надана можливість бути особисто заслуханим апеляційним чи касаційним судом, за умови, якщо відкрите судове засідання проводилось у суді першої інстанції і якщо суди вищої інстанції не мали встановлювати факти справи, а тільки тлумачити відповідні юридичні норми (ZHUK v. UKRAINE, № 45783/05, § 32, ЄСПЛ,  від 21 жовтня 2010 року).
Згідно статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. У разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.
Таким чином, питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішує Верховний Суд з огляду на встановлену необхідність таких пояснень.
Оскільки суд касаційної інстанції не приймав рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі і такої необхідності колегія суддів не вбачає, тому підстави для задоволення клопотання відсутні.    
Ураховуючи, що ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2023 року зупинено виконання рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від                          02 вересня 2022 року та постанови Вінницького апеляційного суду від                         22 листопада 2022 року в частині зобов`язання ДП «Добропіллявугілля-видобуток» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 квітня 2022 року до дня фактичного розрахунку в розмірі 168 568,90 грн до закінчення їх перегляду в касаційному порядку, касаційне провадження у справі закінчено, тому виконання вказаних судових рішень підлягає поновленню.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, 
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні заяви Державного підприємства «Добропіллявугілля-видобуток» про залишення без розгляду касаційної скарги відмовити.
Касаційну скаргу Державного підприємства «Добропіллявугілля-видобуток» залишити без задоволення.
Рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 02 вересня                2022 року у нескасованій при перегляді апеляційним судом частині та постанову Вінницького апеляційного суду від 22 листопада 2022 року залишити без змін.
Поновити виконання рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 02 вересня 2022 року та постанову Вінницького апеляційного суду                        від 22 листопада 2022 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	М. Є. Червинська   	
Судді:	А. Ю. Зайцев  	
 	Є. В. Коротенко  	
 	 В. М. Коротун   	
 	 М. Ю. Тітов