ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 м.Рівне, вул.Яворницького, 59

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

23 листопада 2023 року                                                                       Справа № 918/709/23 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Грязнов В.В., суддя Павлюк І.Ю. ,  суддя Розізнана І.В. 

представники учасників справи не викликались,

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна атомна енерго-генеруюча компанія «Енергоатом», від імені якого діє Відокремлений підрозділ «Рівненська атомна електрична станція» на рішення господарського суду Рівненської області від 30.08.2023, повний текст якого складено 30.08.2023 у справі № 918/709/23 (суддя Марач В.В.)

за позовом             Товариства з обмеженою відповідальністю «Еквівес» 
до                         Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча
                           компанія «Енергоатом», від імені якого діє Відокремлений підрозділ 
                         «Рівненська атомна електрична станція»
про стягнення   53 488 грн 88 коп. інфляційних втрат та річних

В липні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Еквівес» (надалі в тексті – Товариство) звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом про стягнення з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», від імені якого діє Відокремлений підрозділ «Рівненська атомна електрична станція» (надалі в тексті – Підприємство) 53488,88 грн заборгованості по розрахунках за поставлений товар згідно Договору поставки №53-122-01-21-11407 від 09.11.2021, з яких: 49046,76 грн інфляційних втрат та 4442,12 грн -3% річних за період з 28.01.2022 по 24.10.2022.(арк.справи 1-6).
Господарський суд Рівненської області рішенням від 30.08.2023 у справі №918/709/23 позов Товариства задоволив частково, присудивши до стягнення з Підприємства на користь Товариства 49046,76 грн інфляційних втрат, 4414,24 грн -3% річних та 2684,00 грн витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви.(арк.справи 93-96).
Суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи наявні докази поставки товару згідно укладеного сторонами Договору поставки, проте оплата за поставлену продукцію здійснена з порушенням погоджених сторонами строків. Місцевий господарський суд також здійснив перерахунок заявлених до стягнення сум з урахуванням умов Договору поставки, за наслідками якого відмовив у стягнення 27,88 грн -3% річних. Також, суд першої інстанції відмовив за необґрунтованістю у задоволенні клопотання Відповідача про зменшення розміру інфляційних втрат та річних.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Відповідач подав скаргу до Північно-західного апеляційного господарського суду, в якій просив змінити рішення господарського суду Рівненської області від 30.08.2023 у даній справі та ухвалити нове рішення, яким зменшити на 90% розмір інфляційних втрат та 3% річних, задоволивши цим самим клопотання Підприємства від 21.08.2023 про їх зменшення. Також просить змінити рішення суду першої інстанції в частині судового збору, стягнувши з Відповідача на користь Позивача 2682,65 грн витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви та здійснити розподіл судових витрат, понесених сторонами в суді апеляційної інстанції.(арк.справи 104-107).
Обґрунтовуючи скаргу, Апелянт зазначає, що судом першої інстанції неправомірно відмовлено у задоволенні клопотання Відповідача щодо зменшення компенсаційних нарахувань, неповно встановивши та не врахувавши усі обставини справи, чим порушив норми матеріаль-ного та процесуального права.
На думку Скаржника, місцевий господарський суд не врахував висновків Великої Палати Верховного суду, викладені у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18 при розгляді даної справи №918/709/23, а також надзвичайні обставини, серед яких:
- втрата відповідачем значної частини виробничих потужностей внаслідок окупації Запорізької АЕС; 
- виконання підприємством в умовах воєнного стану спеціальних обов`язків на ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільного інтересу;
- необхідність в таких умовах підтримувати безпеку АЕС (Рівненської, Хмельницької, Південноукраїнської-) є саме тими конкретними обставинами справи, які мають юридичне значення, які перешкодили ДП «НАЕК «Енергоатом» своєчасно виконати свої зобов`язання та мають бути враховані судом при вирішенні питання про зменшення нарахованих інфляційних втрат та 3% річних.
Крім того, на думку Апелянта, суд першої інстанції невірно розподілив судові витрати, оскільки рішенням Господарського суду Рівненської області від 30.08.2023 позов було задоволено частково на 99,95%, то судовий збір повинен був розподілитися між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.09.2023 відкрито апеляційне провадження у справі №918/709/23. Позивачу встановлено строк для подання суду відзиву на апеляційну скаргу та доказів надсилання (надання) скаржнику копії відзиву, а також ухвалено розглядати апеляційну скаргу без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.(арк.справи 121).
Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд
ВСТАНОВИВ:
Як вбачається з матеріалів справи, 09.11.2021 ТзОВ «Еквівес»-постачальник та ДП «НАЕК «Енергоатом», від імені якого діє відокремлений підрозділ «Рівненська атомна електрична станція»-замовник уклали Договір поставки №53/122-01-21-11407 (надалі в тексті – Договір), відповідно до п.1.1 якого, постачальник взяв не себе зобов`язання поставити, а замовник – прийняти та оплатити товар, зазначений в специфікації №1, в порядку та на умовах визначених у договорі.
Загальна сума Договору (вартість продукції) становить 339234,00 грн. Кількість продукції та ціна за одиницю продукції вказана у специфікації №1 (додаток №1) до Договору.(п.2.2, 2.3 Договору).
Термін поставки, відповідно до п.3.1 Договору, здійснюється в строк по 20.12.2021.
Оплата продукції здійснюється замовником протягом 45 календарних днів з дати оформлення ярлика на придатну продукцію згідно СОУ НАЕК 038:2021 «Управління закупівлями продукції. Організація вхідного контролю продукції для ВП Компанії» за умови реєстрації постачальником належним чином оформленої та незаблокованої податкової накладної в ЄРПН. Початок перебігу строку оплати починається з дня, наступного за днем оформлення ярлика на придатну продукцію.(п.6.1 Договору).
Пунктом 12.1 передбачено, що Договір набирає чинності після його підписання і діє до 30.06.2022, а в частині виконання гарантійних зобов`язань Постачальника, що передбачені даним договором – до спливу гарантійних строків.(арк.справи 12-16).
Матеріалами справи стверджено, що 01.12.2021 Позивач відвантажив Відповідачу товар відповідно до вказаного договору на загальну суму 225 886 грн 50 коп. з ПДВ, що підтверджується видатковою накладною Е-1475 та оформленим ярликом на придатну продукцію №1-6-428 від 14.12.2021 та ярликом №1-6-429 від 10.12.2021.(арк.справи 49-50, 53).
17.12.2021 Позивач відвантажив Відповідачу товар відповідно до вказаного Договору на загальну суму 113 347 грн 50 коп., що стверджується видатковою накладною Е-1668 та оформленим ярликом на придатну продукцію №1-6-506 від 30.12.2021.(арк.справи 51-52).
Як зазначає Позивач, згідно п.6.1 Договору оплата за видатковою Е-1475 від 10.12.2021 повинна була здійснитися до 24.01.2022 (ярлик №1-6-429 від 10.12.2021) та до 28.01.2022 (ярлик №1-6-428 від 14.12.2021), а за видатковою накладною Е-1668 від 17.12.2021 (ярлик №1-6-506 від 30.12.2021) – до 13.02.2022. 
Матеріали справи свідчать, що оплата за видатковою накладною Е-1475 була здійснена 11.04.2022 платіжною інструкцією №4607 на суму 80 000,00 грн, наступна 27.07.2022 платіжною інструкцією №9218 на суму 100 000,00 грн, 16.08.2022 платіжною інструкцією №10166 на суму 30805,50 грн та 07.09.2022 платіжною інструкцією №10882 на суму 15081,00 грн.(арк.справи 56-58, 61).
Оплата за видатковою накладною Е-1668 була здійснена 21.04.2022 платіжною інструкцією №5314 на суму 21 184,50 грн та 21.04.2022 платіжною інструкцією №5315 на суму 15  608,00 грн, 25.10.2022 платіжною інструкцією №12786 на суму 1 473,00 грн, та 25.10.2022 платіжною інструкцією №12798 на суму 77 082,00 грн.(арк.справи 54-55, 59-60).
Зважаючи на своєчасну поставку товару в повному обсязі та несвоєчасну оплату його вартості Відповідачем, Позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому за період прострочення оплати з 28.01.2022 по 24.10.202 просив стягнути 49 046 грн 76 коп. інфляційних втрат та 4 442 грн 12 коп. -3% річних.
Як зазначалося вище, рішенням господарського суду Рівненської області від 30.08.2023 позов задоволено частково.(арк.справи 93-96).

Перевіривши додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд вважає, що скарга безпідставна та не підлягає до задоволення з огляду на наступне.
Предметом даного спору є стягнення 3% річних та пені за договором поставки.
Частиною 1 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст.193 ГК України та статей 525, 526 ЦК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Одностороння відмова від зобов’-язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає вико-нанню у цей строк (термін).(ч.1 ст.530 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з ч.7 ст.80 ГК України, строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.
Відповідно до ч.1 ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відпові-дальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
З матеріалів справи вбачається, що Відповідач порушив виконання договірних зобов`язань в частині оплати вартості поставленого товару у встановлений строк, а саме: за видатковою Е-1475 від 10.12.2021 до 24.01.2022 включно (ярлик №1-6-429 від 10.12.2021) та до 28.01.2022 включно (ярлик №1-6-428 від 14.12.2021), позаяк саме на вказані дати припадає останній 45 календарний день з дати оформлення ярлика на придатну продукцію; за видатковою накладною Е-1668 від 17.12.2021 (ярлик №1-6-506 від 30.12.2021) оплата повинна була здійснитися до 13.02.2022 включно. Однак оскільки 13.02.2022 було вихідним днем, то на підставі ч.5 ст.254 ЦК України, днем закінчення строку є перший за ним робочий день, тобто 14.02.2022.(п.6.1 Договору).

Розглядаючи апеляційну скаргу, колегія суддів зауважує, що Скаржник просить змінити рішення суду першої інстанції по справі №918/709/23 та ухвалити нове, яким зменшити на 90% розмір інфляційних втрат та 3% річних, а також змінити розмір судового збору за подання позовної заяви в розрахунку пропорційно до задоволених вимог.
При цьому, жодних інших доводів на оскарження рішення суду першої інстанції в інших частинах апелянт не зазначив.
У відповідності до ч.1 ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З огляду на зазначені обставини, апеляційний суд не переглядає і залишає без змін рішення господарського суду Рівненської області від 30.08.2023 в частині встановленого порушення зі сторони Відповідача щодо оплати за поставлену продукцію в строк, визначений умовами Договору.
Відтак, рішення суду першої інстанції в частині відмови у зменшенні на 90% інфляційних втрат та 3% річних та розміру судового збору, колегія суддів перевіряє законність та обґрунтованість рішення по суті позовних вимог в межах доводів апеляційної скарги.
Відповідно до ч.1 та 2 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Одним з доводів апеляційної скарги є неврахування судом першої інстанції постанови Великої Палати Верховного суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18.
У постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст.625 ЦК, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір від-сотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.
Відповідне зменшення заявлених до стягнення відсотків річних Велика Палата Верховного Суду допустила саме з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, що склалися у справі №902/417/18, та зокрема з урахуванням критеріїв розумності, справедливості та пропорційності, про що безпосередньо зазначено у пункті 8.38. зазначеної постанови.
У справі №902/417/18 сторони у договорі погодили зміну розміру процентної ставки, передбаченої частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України і встановили її у розмірі 40% річних від несплаченої вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути оплачений, та 96% річних від несплаченої ціни товару з моменту спливу дев`яноста календарних днів до дня повної оплати. Велика Палата Верховного Суду у справі №902/417/18 дійшла висновку, що фактично визначені договором 96% річних є саме способом отримання кредитором доходу, а тому з метою запобігання такому безпідставному збагаченню було обмежено розмір належної до стягнення з відповідача суми відсотків річних у зазначеній справі.
Із цього випливає, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки, штрафу, процентів річних є правом суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсут-ність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе їх зменшення. Велика Палата Верховного Суду також вказала про те, що відсотки річних, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника та не можуть розглядатися як спосіб отримання кредитором доходів.
Велика Палата Верховного Суду у справі №902/417/18, зменшуючи розмір неустойки, штрафу, процентів річних, не позбавила кредитора можливості захистити власні інтереси шляхом стягнення процентів річних у тому розмірі, який відповідно до обставин справи одночасно виконує компенсаційну функцію для кредитора, але не є надмірним для боржника.
Отже, Велика Палата Верховного Суду у справі №902/417/18 здійснила зменшення розміру відсотків річних з урахуванням конкретних обставин справи, а саме: з огляду на встановлення в укладеному між сторонами зазначеної справи договорі процентної ставки річних на рівні 40% та 96% і її явної невідповідності принципу справедливості.
Натомість у справі №918/709/23, що переглядається, Позивач заявив до стягнення з Відповідача відсотки річних у розмірі, передбаченому законом, а саме: частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України – три відсотки.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що у справі №918/709/23 не встановлено відпо-відних до справи №902/417/18 обставин очевидної неспівмірності заявленої до стягнення суми процентів річних (40% і 96% річних).
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для зменшення заявленого у цій справі №918/709/23 розміру трьох відсотків річних з урахуванням критеріїв розумності, справедливості та пропорційності, оскільки обставини очевидної неспівмірності заявленої до стягнення суми процентів річних у цій справі відсутні, розмір заявлених до стягнення відсотків річних відповідає розміру, встановленому законом (три відсотки).
Подібні висновки Верховного Суду також викладені у постановах від 03.02.2021 у справі №5023/10655/11 (922/1379/20), від 03.02.2021 у справі №5023/10655/11 (922/474/20), від 07.09. 2021 у справі №927/184/13-Г (927/1074/20), від 04.02.2020 у справі №918/116/19, від 24.06.2021 у справі №904/3177/20, від 31.05.2023 у справі №914/2453/21, від 20.02.2023 у справі №910/15411/21, від 07.03.2023 у справі №910/17556/21, від 15.06.2023 у справі №921/94/21.
Водночас, колегія суддів звертає увагу, що Верховним Судом у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18 не наведено висновків щодо можливості суду зменшувати розмір інфляційних втрат.
Також апеляційний суд не приймає до уваги доводи Скаржника щодо обставин, які пере-шкодили ДП «НАЕК «Енергоатом» своєчасно виконати свої зобов`язання та мають бути враховані судом при вирішенні питання про зменшення нарахованих інфляційних втрат та 3% річних (втрата Відповідачем значної частини виробничих потужностей внаслідок окупації Запорізької АЕС, виконання підприємством в умовах воєнного стану спеціальних обов`язків на ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільного інтересу і необхідність в таких умовах підтримувати безпеку АЕС, тощо), оскільки інфляційні втрати та 3% річних не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання. Крім того, колегія суддів звертає увагу, що у даній справі саме ДП «НАЕК «Енергоатом» від імені якого діє ВП «Рівненська АЕС» порушило зобов`язання в частині своєчасної оплати вартості поставленого товару ще до початку повномасштабного вторгнення.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для зменшення нарахованих 3% річних та інфляційних втрат.

Крім того, враховуючи, що позовні вимоги ТОВ «Еквівес» є обґрунтованими, а часткове задоволення позовних вимог ухвалене внаслідок здійсненого перерахунку судом першої інстанції, а не з підстав доведення Відповідачем необґрунтованості заявленої до стягнення суми коштів – апеляційний суд відмовляє у задоволенні вимоги Скаржника про зміну розміру судового збору за подання позовної заяви з 2684,00 грн до 2682,65 грн через часткове задоволення позовних вимог.

Всі доводи апеляційної скарги розглянуто, порушених, невизнаних або оспорених прав чи інтересів Скаржника не встановлено.
Таким чином, матеріалами справи спростовуються доводи Скаржника про неправо-мірність висновків суду першої інстанції щодо характеру правовідносин сторін, змісту зобов`язань Відповідача, рівно як і твердження про невмотивованість висновку про підставність задоволеної частини позовних вимог, а тому рішення суду першої інстанції належить залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Статтею 74 ГПК України передбачено обов`язок кожної із сторін довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктив-ному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ст.86 ГПК України). 
Отже, доводи Скаржника, зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визна-ться такими, що можуть бути підставою згідно ст.ст.277, 278 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, тому суд апеляційної інстанції вважає, що рішення та додаткове рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.

Керуючись ст.34,86,129,232,233,240,270,275,276,282,284,287 Господарського процесу-ального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд 
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», від імені якого діє відокремлений підрозділ «Рівненська атомна електрична станція» на рішення господарського суду Рівненської області від 30.08.2023 у справі №918/709/23 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає оскарженню до Верховного Суду за виключенням випадків, передбачених ст.287 ГПК України.
3. Матеріали справи №918/709/23 повернути до господарського суду Рівненської області.

Головуючий  суддя                                                                      Грязнов В.В. 

Суддя                                                                                              Павлюк І.Ю.  

Суддя                                                                                              Розізнана І.В.