Справа № 161/9690/22 	Головуючий у 1 інстанції: Ковтуненко В. В. 	
Провадження № 22-ц/802/880/23  	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
19 жовтня 2023 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,
з участю:
секретаря судового засідання – Губарик К. А.,
представника позивача – ОСОБА_1 ,
представників відповідачів – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом  ОСОБА_4 до  ОСОБА_5 , Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області, Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, Луцької районної ради про визнання права постійного користування земельною ділянкою, за апеляційною скаргою відповідача  ОСОБА_5 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 червня 2023 року, 
                                       В С Т А Н О В И В:
       У липні 2022 року ОСОБА_4 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що рішенням Несвічівської сільської ради народних депутатів Луцького району Волинської області № 44 від 23 травня 1993 року було надано ОСОБА_4 в постійне користування земельну ділянку площею 10 га в межах згідно з планом. Підставою винесення вказаного рішення був розроблений та погоджений проект відведення у постійне користування земельної ділянки. На ім`я ОСОБА_4 було видано Державний акт на право постійного користування землею, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею – ВЛ № 23 від 08 жовтня 1993 року.
       Вказував, що дана земельна ділянка перебувала у його користуванні та використовувалася ним для забезпечення виробничої діяльності СФГ «ПІДБЕРЕЗЧИНА». Зокрема, ним був посаджений яблуневий сад на даній земельній ділянці.
       Позивач зазначав, що в листопаді 2021 року звернувся до Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області із заявою про надання йому дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в постійне користування (площею 10,00 га) для ведення фермерського господарства. Однак, рішенням Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області від 22 грудня 2021 року № 13/193 ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні його заяви. Одночасно встановлено, що спірна земельна ділянка відповідно до публічної кадастрової карти України є сформованою площею 15,00 га, за кадастровим номером 0722884000:03:000:0005, цільове призначення 01.02 - для ведення фермерського господарства. Дана земельна ділянка зареєстрована за відповідачем ОСОБА_5 .
       Враховуючи наведене, ОСОБА_4 просив суд:
- витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 земельну ділянку площею 10,0 га в межах згідно з планом, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею, який зареєстрований у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за ВЛ №23; 
- визнати за ОСОБА_4 право постійного користування на земельну ділянку площею 10,0 га в межах згідно з планом, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за ВЛ №23; 
- визнати недійсним та скасувати рішення Луцької районної ради Волинської області від 15 жовтня 2001 року № 17/5; визнати недійсним та скасувати Державний акт на право постійного користування землею від 28.10.2001 року, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №70; 
- визнати недійсним наказ Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 13.11.2020 року №3-7639/15-20-СГ «Про надання дозволу (згоди) на розроблення документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)»; відновити становище, що існувало до порушення права ОСОБА_4 на земельну ділянку 10,0 га в межах згідно з планом, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею, який зареєстрований у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за ВЛ №23, шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки за кадастровим номером 0722884000:03:000:0005 (форма власності державна), зареєстрована за ОСОБА_5 , вид речового права – інформація відсутня; та стягнути судові витрати.
Рішенням Луцького міськрайоного суду Волинської області від 22 червня 2023 року позов задоволено частково.
Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 земельну ділянку площею 10,0 га в межах згідно з планом, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за ВЛ №23.
Визнано за ОСОБА_4 право постійного користування на земельну ділянку площею 10,0 га в межах згідно з планом, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за ВЛ №23.
Рішення Луцької районної ради Волинської області від 15 жовтня 2001 року № 17/5 «Про вилучення та надання земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства» в частині надання земельної ділянки для ведення селянського (фермерського господарства) площею 15 га ріллі із земель запасу Несвічівської сільської ради ОСОБА_5 з моменту його винесення визнано протиправним та скасовано.
Визнано недійсним та скасовано Державний акт на право постійного користування землею від 28.10.2001 року, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №70.
Визнано недійсним наказ Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 13.11.2020 року №3-7639/15-20-СГ «Про надання дозволу (згоди) на розроблення документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)».
Відновлено становище, що існувало до порушення права ОСОБА_4 на земельну ділянку 10,0 га в межах згідно з планом, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за ВЛ №23, шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки за кадастровим номером 0722884000:03:000:0005 (форма власності державна), зареєстрована за ОСОБА_5 , вид речового права – інформація відсутня.
Стягнуто з Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, та з Луцької районної ради на користь ОСОБА_4 понесені і документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі по 3 091 гривень та витрат на правову допомогу в сумі по 5 000 гривень.
В задоволенні позову до Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області відмовлено.
Не погодившись із даним рішенням суду, відповідач ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду про те, що права ОСОБА_4 як землекористувача порушені та він має право на звернення до суду із відповідним позовом, є неправильними. Звертає увагу суду на те, що позивач в силу спеціальних приписів Закону України «Про селянське (фермерське) господарство не мав права використовувати спірну земельну ділянку самостійно, у зв`язку з чим виконав свій обов`язок щодо цільового використання земельної ділянки створенням ним СФГ «ПІДБЕРЕЗЧИНА», враховуючи, що з моменту створення СФГ «ПІДБЕРЕЗЧИНА» відбулась фактична заміна постійного землекористувача і обов`язки позивача перейшли до селянського фермерського господарства з дня його державної реєстрації. Вказує, що державна реєстрація права постійного користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства за його засновником не змінює вказаний висновок, оскільки після державної реєстрації такого господарства саме воно як суб`єкт підприємницької діяльності могло використовувати відповідну земельну ділянку за її цільовим призначенням, тобто бути постійним користувачем. Враховуючи наведене, апелянт вважає, що в ОСОБА_4 як фізичної особи відсутнє право на звернення з даним позовом до ОСОБА_5 як фізичної особи, за якою зареєстроване право на земельну ділянку площею 15 га для фермерського господарства «ФЕОДОСІЯ», а тому в позові слід було відмовити.
У травні 2023 року ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що суд першої інстанції надав правильну оцінку всім його доводам та ухвалив законне рішення, а тому просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити. 
Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольнячи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем належними та допустимими доказами доведено обґрунтованість заявлених ним позовних вимог, всі без виключення позовні вимоги ОСОБА_4  є взаємопов`язаними, порушення права землекористування позивача є беззаперечним та підлягає відновленню у відповідності до положень ч. 2 ст. 93 Земельного Кодексу України. При цьому, суд вказав, що не підлягає до задоволення позов в частині його пред`явлення до відповідача Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області, оскільки судом достовірно встановлено, що безпосередньо Городищенською сільською радою Луцького району Волинської області не допущено порушень прав позивача, а ухвалене в справі рішення не впливає на обов`язки вказаного відповідача.
Однак погодитись із таким висновком суду не можна з огляду на наступне.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Судом встановлено, що рішенням Несвічівської сільської ради народних депутатів Луцького району Волинської області № 44 від 23 травня 1993 року було надано ОСОБА_4 в постійне користування земельну ділянку площею 10 га в межах згідно з планом. Підставою винесення вказаного рішення був розроблений та погоджений проект відведення у постійне користування земельної ділянки. На ім`я ОСОБА_4 було видано Державний акт на право постійного користування землею, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею ВЛ № 23 від 08 жовтня 1993 року.
Зі змісту копії рішення Господарського суду Волинської області від 19 грудня 2005 року у справі №03/46-70 вбачається, що СФГ «ПІДБЕРЕЗЧИНА» зареєстроване рішенням районної державної адміністрації №43 від 26 квітня 1996 року за адресою с. Несвіч Луцького району, керівником якого є ОСОБА_4 . Даним судовим рішенням господарського суду вирішено питання щодо припинення даної юридичної особи – СФГ «ПІДБЕРЕЗЧИНА» із унесенням даних про це 10 липня 2014 року реєстратором ОСОБА_6 .
Зі змісту витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань слідує, що СФГ «ПІДБЕРЕЗЧИНА на даний час перебуває у стані припинення. Також зазначено, що до даного Рєстру включено відомості про юридичну особу з відміткою про те, що свідоцтво про її реєстрацію вважається недійсним, 31 січня 2014 року (а.с. 89-94 т.1).
Рішенням Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області від 22 грудня 2021 року №13/193 відмовлено ОСОБА_4 в наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в постійне користування (площею 10,00 га) для ведення фермерського господарства. Встановлено, що вказана земельна ділянка відповідно до публічної кадастрової карти України є сформованою площею 15,00 га, за кадастровим номером 0722884000:03:000:0005, цільове призначення 01.02 - для ведення фермерського господарства.
Відповідно до рішення Луцької районної ради Волинської області від 15 жовтня 2001 року № 17/5 «Про вилучення та надання земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства», зокрема, надано земельну ділянку для ведення селянського (фермерського господарства) площею 15 га ріллі із земель запасу Несвічівської сільської ради ОСОБА_5 . 
На ім`я ОСОБА_5 було видано Державний акт на право постійного користування землею, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею – ВЛ № 70 від 28 жовтня 2001 року.
В матеріалах справи наявний Статут СФГ «ФЕОДОСІЯ», копія свідоцтва про державну реєстрацію (перереєстрацію) суб`єкта підприємницької діяльності юридичної особи від 24 грудня 2002 року на підтвердження використання земельної ділянки, кадастровий номер 0722884000:03:000:0005, що належить ОСОБА_5 , на праві постійного користування СФГ «ФЕОДОСІЯ» (а.с.137-147 т.1).
Наказом ГУ Держгеокадастру у Волинській області № 3-7639/15-20-СГ від 13 листопада 2020 року «Про надання дозволу (згоди) на розроблення документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)» надано ОСОБА_5 згоду на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), із земель державної власності сільськогосподарського призначення, орієнтовною площею 15,0 га, яка перебуває в користуванні згідно з державним актом на право постійного користування, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею від 28 жовтня 2001 року за № 70, для ведення селянського (фермерського) господарства, розташованої за межами населених пунктів Несвічівської сільської ради Городищенської ОТГ Луцького району (а.с. 21).
Як зазначено судом першої інстанції, земельна ділянка площею 10 га відведена у постійне користування ОСОБА_4 , в межах відповідно до Державного акта на право постійного користування землею ВЛ № 23 від 08 жовтня 1993 року, внаслідок накладки земельних ділянок повністю знаходиться в межах земельної ділянки для ведення селянського (фермерського господарства), площею 15 га, відведеної ОСОБА_5 в межах відповідно до Державного акта на право постійного користування землею ВЛ № 70 від 28 жовтня 2001 року.
Судом також зазначено, що станом на 15 жовтня 2001 року земельна ділянка площею 15 га ріллі, яка була виділена для ведення селянського (фермерського господарства) ОСОБА_5 , не мала статусу земель запасу. Оскільки складалася, в тому числі, із земельної ділянки площею 10 га, відведеної у постійне користування ОСОБА_4 в межах відповідно до Державного акта на право постійного користування землею ВЛ № 23 від 08 жовтня 1993 року.
Однак, висновки суду першої інстанції про те, що спірна земельна ділянка незаконно вибула з володіння ОСОБА_4 без його відома та, відповідно, всупереч його волі, є помилковими з наступних підстав.
Відносини, пов`язані із створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються Конституцією України, ЗК України, Законом України «Про селянське (фермерське) господарство» та іншими нормативно-правовими актами України.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» селянське (фермерське) господарство є формою підприємництва громадян України, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією.
Головою селянського (фермерського) господарства є його засновник або особа, яка є його правонаступником.
Інтереси селянського (фермерського) господарства перед підприємствами, установами та організаціями, окремими громадянами представляє голова господарства.
На ім`я голови селянського (фермерського) господарства видається відповідно Державний акт на право приватної власності на землю, Державний акт на право постійного користування землею. З ним укладається договір на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди. Складаються також інші документи відповідно до законодавства України.
У частині першій статті 4 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» визначено, що право на створення селянського (фермерського) господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку, виявив таке бажання, має документи, що підтверджують його здатність займатися сільським господарством, та пройшов конкурсний відбір.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» після одержання державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний термін державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку.
Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування або укладання договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи, одержує печатку із своїм найменуванням і адресою, відкриває поточні та вкладні (депозитні) рахунки в установах банку і вступає у відносини з підприємствами, установами та організаціями, визнається державними органами та органами місцевого самоврядування як самостійний товаровиробник при плануванні економічного і соціального розвитку регіону.
Сільська, селищна, міська Рада народних депутатів заносить до спеціальної погосподарської книги дані про склад господарства, передану у власність та надану у користування господарству земельну ділянку.
Таким чином, створенню фермерського господарства передує, по-перше, бажання й ініціатива громадянина здійснювати підприємницьку діяльність на власний ризик саме у такій формі з метою отримання прибутку та, по-друге, вирішення питання про отримання земельної ділянки для ведення фермерського господарства у власність та/або користування, що є необхідною умовою реалізації ним права на створення такого фермерського господарства, а також державної реєстрації останнього як юридичної особи. Створення фермерського господарства громадянином України передбачає визначену законом послідовність дій, а земельні ділянки надаються саме для створення фермерського господарства, а не для іншої цілі.
Після одержання громадянином у постійне користування земельної ділянки державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства та створення цим громадянином фермерського господарства права й обов`язки щодо користування такою земельною ділянкою переходять від громадянина до фермерського господарства з дня проведення його державної реєстрації. Подібні висновки неодноразово викладались Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 13 березня 2018 року у справі № 348/992/16-ц (провадження № 14-5цс18), від 22 серпня 2018 року у справі № 606/2032/16-ц (провадження № 14-262цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 677/1865/16-ц (провадження № 14-407цс18), від 27 березня 2019 року у справі № 574/381/17-ц (провадження № 14-51цс19), від 26 червня 2019 року у справі № 628/778/18 (провадження № 14-235цс19), від 02 жовтня 2019 року у справі № 922/538/19 (провадження № 12-131гс19).
Отже, з моменту реєстрації фермерського господарства та набуття статусу юридичної особи обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства. Аналогічний висновок викладено й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 922/989/18 (провадження № 12-205гс19). Ця судова практика є незмінною.
У відносинах, а також у спорах з іншими суб`єктами, голова фермерського господарства, якому була передана у власність, постійне користування чи оренду земельна ділянка, виступає не як самостійна фізична особа, власник, користувач чи орендар земельної ділянки, а як представник (голова, керівник) фермерського господарства. У таких правовідносинах їх суб`єктом є не фізична особа (голова чи керівник фермерського господарства), а фермерське господарство як юридична особа (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 615/2197/15-ц (провадження № 14-533цс18) та від 30 червня 2020 року у справі № 927/79/19 (провадження № 12-21гс20)).
Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18 (провадження 
№ 14-86цс22).
Таким чином, з моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства та набуття ним прав юридичної особи таке господарство на основі норм права набуває як правомочності володіння і користування, так і юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки. 
Також слід зазначити, що право користування земельною ділянкою може бути припинено лише з певних підстав, закріплених у законодавстві.
У пункті 7.27 постанови від 05 листопада 2019 року у справі № 906/392/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених у статті 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним.
Статтею 141 Земельного кодексу України було передбачено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати.
Таким чином, одержання громадянином - засновником правовстановлюючого документа на право власності чи користування земельною ділянкою для ведення СФГ є необхідною передумовою державної реєстрації та набуття СФГ правосуб`єктності як юридичної особи. Підставою припинення права користування земельною ділянкою, яка була отримана громадянином для ведення СФГ і подальшої державної реєстрації СФГ як юридичної особи, виступає припинення діяльності відповідного фермерського господарства.
Отже, на час отримання ОСОБА_4 в користування спірної земельної ділянки згідно з Державним актом на постійне користування земельною ділянкою площею 10,0 га для ведення селянського фермерського господарства і створення ним СФГ, а також на даний час, закон не передбачав права громадянина використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення СФГ, без створення такого господарства та в особистих цілях.
Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції норм закону та наведених правових висновків суду вищої інстанції не врахував та дійшов помилкового висновку про задоволення позову, тим самим ствердивши про порушення прав ОСОБА_4 як фізичної особи, на яку було оформлено право постійного користування землею.
Зокрема, правильними є доводи апеляційної скарги, що з моменту створення СФГ «ПІДБЕРЕЗЧИНА» відбулася фактична заміна постійного землекористувача і права та обов`язки ОСОБА_4 щодо використання земельної ділянки перейшли до фермерського господарства з дня його державної реєстрації, а тому права позивача як фізичної особи у цій справі не порушені.
Висновки суду першої інстанції з нормами закону та правовими висновками Великої Палати Верховного Суду не узгоджуються, тому судове рішення є незаконним та необґрунтованим.
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.
Отже, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.
Аналіз норм процесуального права, а також норм статей 4, 15, 16 ЦК України дає підстави стверджувати, що захисту в суді підлягає не будь-яке право особи, а саме порушене.
Звертаючись до суду з позовом, особа повинна довести як те, що її права були дійсно порушеними, так і особу, яка їх порушила.
Доводи ОСОБА_4 про порушення його прав, свобод чи інтересів, з урахуванням наявної сталої судової практики щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, є безпідставними.
Отже, перехід права користування земельною ділянкою, наданою ОСОБА_4 для ведення селянського (фермерського) господарства, до СФГ «ПІДБЕРЕЗЧИНА», свідчить про відсутність порушеного права позивача як і відповідно перехід права користування земельною ділянкою площею 15 га, наданою відповідачу ОСОБА_5 , до СФГ «ФЕОДОСІЯ», та неналежність особи відповідача у даному спорі, що є безумовними підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Це відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом у постанові від 04 жовтня 2023 року у справі №741/1181/21.
       З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що рішення суду про задоволення позову є необґрунтованим, висновки суду не відповідають обставинам справи та нормам матеріального тапроцесуального права, а тому рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Отже, з огляду на положення статті 141 ЦПК України витрати ОСОБА_5 на сплату судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, з урахуванням задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції, підлягають стягненню з позивача в користь відповідача в сумі 9273 грн, що підтверджено документально.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 389, 390 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_5  задовольнити.
Рішення Луцького міськрайоного суду Волинської області від 22 червня 2023 року у даній справі скасувати і ухвалити нове судове рішення.
В позові  ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області, Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, Луцької районної ради про визнання права постійного користування земельною ділянкою відмовити.
Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_5 понесені витрати за сплату судового збору в розмірі 9273 (дев`ять тисяч двісті сімдесят три) гривні.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 30 жовтня 2023 року.

Головуючий суддя

Судді