ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
29 листопада 2023 року
м. Київ
справа № 761/28358/15-ц
провадження № 61-6663св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва в складі судді Мальцева Д. О. від 13 грудня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду в складі колегії суддів: Мережко М. В., Ігнатченко Н. В., Савченка С. І. від 02 березня 2023 року,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, встановлення факту припинення шлюбних відносин.
Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого ними було придбано наступне майно, що є спільною сумісною власністю подружжя:
квартира за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 3 655 970 грн; 
автомобіль марки «Bentley Continental GT», 2012 року випуску,                        днз НОМЕР_1 , вартістю 3 802 931 грн;
автомобіль марки «Mersedes-Benz CL 550», 2009 року випуску,                         днз НОМЕР_2 , вартістю 953 097 грн.
З лютого 2015 року відносини між сторонами значно погіршились, позивач ОСОБА_1 почав проживати окремо, спільне господарство сторони вести припинили, шлюбні стосунки між сторонами також було припинено. У подальшому позивачу стало відомо, що відповідачка самостійно відчужила автомобілі «Bentley Continental GT» та «Mersedes-Benz CL 550». При цьому, відповідачка діяла не в інтересах сім`ї та без згоди позивача, продала спірне майно за заниженою ціною, що призвело до значної втрати частки майна подружжя. Також позивач зазначає, що відповідачка не дбала про матеріальне забезпечення сім`ї, не працювала, не займалась вихованням доньки, витрачала спільні кошти на власні потреби. Позивач також зазначає, що джерелом походження коштів, за рахунок яких було придбано спірне майно подружжя (квартира, автомобілі), було особистою приватною власністю ОСОБА_1 , які були ним отримані за договором позики від 10 березня 2011 року.
З огляду на зазначене, з урахуванням змін, уточнень та збільшення позовних вимог позивач просив застосувати положення  частини другої статті 70 СК України щодо відступлення від засад рівності часток кожного з подружжя у спільному майні, оскільки реальна вартість майна подружжя становить 8 411 988,00 грн, з яких вартість автомобілів - 4 756 028,00 грн, квартири - 3 655 970,00 грн. Частка позивача у спільному майні становить  4 205 999,00 грн. Разом із тим, відповідачкою ОСОБА_2 своїми неправомірними діями нанесено матеріальну шкоду майну подружжя в розмірі 3 816 028,00 грн, у зв`язку із чим вартість майна подружжя зменшилась до 4 594 970,00 грн.
ОСОБА_1 просив суд: встановити  факт припинення шлюбних відносин між ним та ОСОБА_2 з лютого 2015 року; визнати спільною сумісною власністю подружжя: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , грошові кошти в розмірі 940 000,00 грн, що отримані від продажу спірних автомобілів, відступити від засад рівності часток подружжя та поділити майно, набуте сторонами за час шлюбу наступним чином:
виділити у власність позивача ОСОБА_1 і визнати за ним право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; виділити у власність і визнати за ОСОБА_2 право власності на грошові кошти в розмірі 940 000,00 грн, отримані від продажу автомобілів «Bentley Continental GT» та «Mersedes-Benz CL 550»; стягнути з ОСОБА_2   на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі 550 029,00 грн, що становить частку ОСОБА_1 від грошових коштів, отриманих від продажу автомобіля марки «Bentley Continental GT» та «Mersedes-Benz CL 550».
ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
Позовні вимоги за зустрічним позовом мотивовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07 червня 2016 року розірвано. Зазначає, що у  період шлюбу сторонами було придбано наступне майно:
квартира за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 3 655 970 грн;
автомобіль марки «Bentley Continental GT», 2012 року випуску, днз НОМЕР_1 , вартістю 3 802 931грн;
автомобіль марки «Mersedes-Benz CL 550», 2009 року випуску, днз НОМЕР_2 , вартістю 953 097 грн.
Зазначає, що все спірне майно придбавалось за її особисті кошти та кошти її родичів. Указує на те, що до шлюбу їй на праві власності належало два автомобіля марки «Mersedes-Benz Е 140» 1997 року випуску та «Mersedes-Benz S 320». Кошти на купівлю вищевказаної квартири відповідачка ОСОБА_2 отримала з продажу своїх власних автомобілів. 
При цьому, оскільки ОСОБА_1 у січні 2015 року знадобились гроші, він змусив ОСОБА_2 видати довіреність на продаж спірного автомобіля «Mersedes-Benz CL 550», який було продано за 140 000 грн. Позивач ОСОБА_1 кошти забрав у повному обсязі для розвитку свого бізнесу. При цьому, вказаний автомобіль було реалізовано за його згодою. Рішенням Шевченківського районного  суду м. Києва від 20 грудня 2017 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні  позову про визнання договору купівлі-продажу автомобіля марки «Mersedes-Benz CL 550» недійсним.
Крім того, у травні 2015 року ОСОБА_2 відчужила другий автомобіль марки «Bentley Continental GT» своєму дядьку ОСОБА_3 за вимогою ОСОБА_1 , оскільки останньому необхідні були кошти, щоб зберегти свій бізнес. Грошові кошти в розмірі 800 000,00 грн від покупця безпосередньо отримав ОСОБА_1 .
З урахуванням викладеного ОСОБА_2 просила суд: визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру за адресою: АДРЕСА_1 в ідеальних частках по за кожним із співвласників; визнати право власності за ОСОБА_2 на частину квартири, виділивши їй при поділі вказаної квартири  в натурі відповідно до висновку експерта № 12340/17-44 від  29  серпня 2018 року, приміщення 9 поверху: житлова кімната № 2 (площею 37,5 кв.м.), хол № 1 (площею 29,0 кв.м.), кухня-їдальня № 3 (площею 23,8 кв.м.), комора № 4 (площею 2,7 кв.м.), вбиральня № 5 (площею 3,8 кв.м.), визнати право власності за ОСОБА_1 на частину квартири, виділивши йому при поділі вказаної квартири в натурі відповідно до висновку експерта № 12340/17-44 від 29 серпня 2018 року, приміщення 10 поверху: житлова кімната № 7 (площею 16,4 кв.м.), житлова кімната № 8 (площею 16, кв.м.), житлова кімната № 10 (площею  24,4 кв.м.), хол № 6 (площею 21,3 кв.м.), санвузол № 9 (площею 7,1 кв.м.); стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію належної їй частки у спільному майні подружжя за автомобіль марки «Mersedes-Benz CL 550», 2009 року випуску, днз НОМЕР_2 у розмірі 70 000,00грн, що становить частину вартості відчуженого автомобіля; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію належної їй частки у спільному майні подружжя за автомобіль марки «Bentley Continental GT», 2012 року випуску, днз НОМЕР_1 у розмірі 400 000,00 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 грудня                      2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено частково. Визнано  спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .                У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на ідеальну частку квартири, виділено їй в натурі відповідно до висновку експерта № 12340/17-44 від 29 серпня 2018 року, приміщення 9 поверху: житлова кімната № 2 (площею 37,5 кв.м.), хол         № 1 (площею 29,0 кв.м.), кухня-їдальня № 3 (площею 23,8 кв.м.), комора              № 4 (площею 2,7 кв.м.), вбиральня № 5 (площею 3,8 кв.м.). У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на ідеальну частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , виділено йому в натурі відповідно до висновку експерта № 12340/17-44 від 29 серпня 2018 року, приміщення 10 поверху: житлова кімната № 7 (площею 16,4 кв.м.), житлова кімната № 8 (площею 16,5 кв.м.), житлова кімната № 10 (площею 24,4 кв.м.), хол № 6 (площею 21,3 кв.м.), санвузол № 9 (площею 7,1 кв.м.). У решті зустрічних позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірне майно: квартира і два автомобілі є спільною сумісною власністю подружжя, придбано під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, за спільні кошти подружжя, жодна із сторін не надала достатніх доказів на підтвердження того, що квартиру та автомобілі було придбано за його/її особисті кошти. Суд першої інстанції застосувавши положення статті 71 СК України, дійшов висновку про поділ квартири в рівних частинах. Відмовляючи  у задоволенні вимог ОСОБА_2 і ОСОБА_1 про стягнення компенсації за спірні автомобілі, суд виходив із того, що вищезазначені транспортні засоби відчужені у період перебування сторін у шлюбі. При цьому, ані позивачем ОСОБА_1 , ані відповідачкою ОСОБА_2 не надано доказів того, хто саме розпорядився вказаними коштами, відсутні докази і того, що кошти від продажу автомобілів були витрачені сторонами не в інтересах сім`ї. 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 02 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 грудня 2021 рок залишено без змін.
Апеляційний суд, погоджуючись з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні первісного позову та часткове задоволення зустрічних позовних вимог, зазначив про те, що рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування немає. 
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи вимог касаційної скарги
У травні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ільїна Д. В. звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 грудня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 березня 2023 року, у якій просить скасувати зазначені судові рішення та передати справу  на новий судовий розгляд.
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення  норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без  урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від                          18 березня 2019 року в справі № 334/8276/15-ц, від 03 лютого 2020 року в  справі № 235/5146/16-ц, від 25 червня 2020 року в справі № 924/233/18, від 05 грудня 2018 року в справі № 456/828/17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц та постановах Верховного Суду України від 07 липня 2015 року в справі                     № 6-612цс15, від 27 квітня 2016 року в справі № 6-486цс16 (пункт                            1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Також заявник посилається на порушення судами норм процесуального права, а саме суд не дослідив зібрані у справі докази та встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункти 1, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Узагальнені доводи відзиву на касаційну скаргу
У серпні 2023 року ОСОБА_2 через свого представника - адвоката              Блохіна В. Ю., подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу                  ОСОБА_1 , у якому просить зазначену касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. Зазначає, що судами попередніх інстанцій на підставі доказів, поданих обома сторонами у їх сукупності, вірно встановлено, що спірне майно було придбано під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, за спільні кошти подружжя, але жодна із сторін не надала достатніх доказів на підтвердження того, що  квартиру та автомобілі було придбано за його/її особисті кошти. Відтак, суди вірно здійснили поділ спірної квартири згідно ідеальних часток по   кожному з подружжя.
У свою чергу, усім доводам ОСОБА_1 про те, що спірне майно було придбано за його особисті кошти, відчуження автомобілів було здійснено без його згоди та відома по заниженій вартості, ОСОБА_2 не мала самостійного заробітку та не дбала про сім`ю, не піклувалась про дитину, була надана оцінка судами попередніх інстанцій при дослідженні усіх наданих сторонами доказів, які не підтверджують наявність підстав для відступу від засад рівності часток у спільному майні подружжя та стягнення з ОСОБА_2 на користь заявника компенсації за продане майно.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2023 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу                               № 761/28358/15-ц з Шевченківського районного суду м. Києва.
Зазначена справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 13 листопада 2023 року справу вказану справу призначено до судового розгляду. 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Суд установив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з                      07 липня 2007 року, який рішення Святошинського районного суду                      м. Києва від 07 червня 2016 року - розірвано.
Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, дата реєстрації                 26 березня 2011 року за ОСОБА_2 зареєстровано автомобіль марки «Mersedes-Benz CL 550», 2009 року випуску, днз НОМЕР_2 .
Згідно із договором купівлі-продажу від 05 березня 2013 року                         ОСОБА_2 придбала у ТОВ «Редкар» автомобіль марки «Bentley Continental GT», 2012 року випуску, днз НОМЕР_1 за ціною 2 600 000 грн.
Між ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» та ОСОБА_2 30 квітня                 2014 року укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 6156/РН-К за умовами якого остання придбала майнові права на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Свідоцтво про право власності від 15 липня 2014 року на нерухоме майно, на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , видано на ім`я ОСОБА_2 .
Автомобіль марки «Mersedes-Benz CL 550», 2009 року випуску,                                 днз НОМЕР_2 був перереєстрований 24 лютого 2015 року з ОСОБА_2 на ОСОБА_4 на підставі довідки-рахунку ААЕ № 089117 від 24 лютого 2015 року, виданої ТОВ «Ореон-Трейд». Вартість проданого автомобіля - 140 000,00 грн.
Автомобіль марки «Bentley Continental GT», 2012 року випуску,                          днз НОМЕР_1 був перереєстрований 27 травня 2015 року з ОСОБА_2 на ОСОБА_3 на підставі довідки-рахунку ААЕ № 194177 від 26 травня 2015 року, виданої ТОВ «Автопровайдер». Вартість проданого автомобіля - 800 000,00 грн.
2.Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга підлягає частковому  задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд з дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що  кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один  із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.
Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові  Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). 
Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке  майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Разом із цим, частиною шостою статті 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.
При вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.
Положення цієї норми стосуються випадків, коли дружина та чоловік спільно не проживають, але без встановлення режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України. Законодавець розмежовує правовий режим майна, набутого дружиною, чоловіком після встановлення судом режиму сепарації (стаття 119 СК України), і майна, набутого за обставин, визначених у частині шостій статті 57 СК України.
На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція спільної сумісної власності подружжя.
Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю.
Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у статті 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якою визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 липня              2007 року.
Рішенням Святошинського районного суду м. Одеси від 07 червня                    2016 року в справі № 59/6963/15-ц позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено, шлюб між сторонами розірвано.
За час шлюбу сторонами було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , та автомобілі марки «Mersedes-Benz CL 550» і «Bentley Continental GT».
Надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам, суди попередніх інстанцій зробили правильний висновок про те, що спірна квартира та автомобілі придбані сторонами за час шлюбу, а тому є спільним майном подружжя. У справі, яка переглядається, не спростовано презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя.
Також правильними є висновки судів попередніх інстанцій і про те, що у рішенні Святошинського районного суду м. Одеси від 07 червня 2016 року в справі № 59/6963/15-ц у справі про розірвання шлюбу не встановлено, з якого часу сторони припинили фактичні шлюбні відносини, а тому         ОСОБА_1 повинен був довести зазначену обставину у загальному порядку відповідно до засад диспозитивності й змагальності цивільного процесу. Натомість ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів, які вказують на те, що шлюбні відносини із ОСОБА_2 були припинені у лютому 2015 року.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, правильно відмовив ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у компенсації частки у спільному майні подружжя за продаж спірних автомобілів, оскільки спірні транспортні засоби були відчужені в період перебування сторін у шлюбі. При цьому, ані позивачем ОСОБА_1 , ані відповідачкою ОСОБА_2 не надано доказів того, хто саме розпорядився вказаними коштами, відсутні докази і того, що кошти від продажу транспортних засобів були витрачені сторонами не в інтересах сім`ї. 
Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій.
Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення в зазначеній вище частині прийнято без додержання норм матеріального та процесуального права.
Разом із тим колегія суддів суду касаційної інстанції не може погодитись з висновками судів попередніх інстанцій в частині поділу квартири між сторонами в натурі, з огляду на таке.
Тлумачення положень статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави для висновку, що у спорах про поділ будинку  в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним входом або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку (квартири) в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.
Верховний Суд зауважує, що квартира, яка є спільною часткою власності, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлений порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Таких вимог у цій справі не заявлено.
Судами також встановлено, що згідно з висновком експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 29 серпня 2018 року, експертом Кухарчук О. В. надано можливі варіанти поділу чотирьохкімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 , а саме: відступу від ідеальних часток співвласників в одиницях житлової площі у квартирі № 77 ; зміною фактичного внутрішнього обємно-планувального рішення квартири шляхом проведення реконструкцій приміщень існуючої квартири з метою влаштування двох окремих квартир для ізольованого користування та заселення кожної новоутвореної квартири однією сім`єю у відповідності до ідеальних часток співвласників (1/2 та 1/2).
Проте, суди попередніх інстанцій, задовольнивши позов в цій частині, відповідно до варіанту № 1 судової будівельно-технічної експертизи від 29 серпня 2018 року, не звернули уваги, що в квартирі, поділ в натурі якої здійснений, експертом запропонований тільки одна кухня. Виділивши ОСОБА_2 у рахунок її частини спірної квартири, у тому числі приміщення кухні-їдальні, не взяли до уваги, що при такому поділі в натурі позивач залишається без зазначеного приміщення, а кухня є місцем загального користування та повинна залишатися у спільному користуванні. 
Зазначене свідчить про неможливість здійснення реального поділу в натурі існуючої спірної квартири із дотриманням чинних норм та правил,  ураховуючи те, що такий поділ призведе до порушення прав ОСОБА_1 , який позбавляється можливості володіти і користуватися жилим приміщенням квартири як цілісним об`єктом, оскільки виділена йому у користування частина житлового приміщення не містить кухні, що не відповідає інституту поділу нерухомого майна в натурі. Такий варіант поділу майна порушить право власності іншого співвласника ОСОБА_1 . У свою чергу правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року (справа № 6-4цс14).
Таким чином, висновки судів попередніх інстанцій в частині можливого поділу спірної квартири в натурі є помилковими, оскільки за таким поділом порушуються права іншого співвласника та запропонований варіант не свідчить про реальне відокремлення часток в квартирі.
 Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів прийшла до висновку, що оскаржувані судові рішення в частині поділу квартири ухвалені з порушенням норм процесуального права та вважає на необхідне оскаржені судові рішення в цій частині скасувати й ухвалити нове судове рішення про відмову у позові.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва та постанову Київського апеляційного суду від 02 березня 2023 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ в натурі квартири за адресою: АДРЕСА_1 скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ в натурі квартири за адресою: АДРЕСА_1 відмовити.
У решті судові рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили  моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Головуючий	М. Є. Червинська  	
Судді:	А. Ю. Зайцев  	
 	Є. В. Коротенко  	
 	В. М. Коротун  	
 	М. Ю. Тітов