Справа № 466/4377/16-ц                                 Головуючий у 1 інстанції: Кавацюк В.І. 
Провадження № 22-ц/811/2194/23                 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        30 жовтня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

               головуючий – суддя Цяцяк Р.П., 
               судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,
за участю: секретаря Суди В.І.;
адвоката Дмитрович Н.В. – представника позивача ОСОБА_1 ;
адвоката Добушовського О.В. 
– представника відповідачки Гребенюк В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 , на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 30 червня 2023 року,
В С Т А Н О В И В:

У травні 2016 року ОСОБА_4  в інтересах  ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Заплотинська О.Б., у якому просила суд ухвалити рішення, яким:
- розірвати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 28 вересня 2006 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Заплотинською О.Б. за реєстровим № 2026 (в подальшому – «спірна квартира» та «Договір від 28.09.2006 року»);
- зобов`язати відповідачку ОСОБА_3 повернути позивачу ОСОБА_1 спірну квартиру;
- зобов`язати приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Заплотинську О.Б. повернути ОСОБА_1 правовстановлюючі документи на спірну квартиру;
- зобов`язати ОСОБА_1 після повернення йому спірної квартири сплатити на користь відповідачки ОСОБА_3 отримані ним кошти в сумі 16 377, 00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що за умовами Договору від 28.09.2006 року позивач продав, а відповідачка купила за 16 377,00 грн. спірну квартиру, у якій (відповідно до п.9 цього договору) продавець залишив за собою право пожиттєвого проживання, а покупець дала на це свою беззаперечну згоду.
Укладаючи договір купівлі-продажу квартири ОСОБА_1 був переконаний в тім, шо в даній квартирі він буде проживати пожиттєво, оскільки покупець квартири була донька його дружини ОСОБА_5 , з якою до укладення цього договору стосунки були хорошими.
Однак, як тільки позивачем було підписано договір купівлі-продажу квартири, стосунки між ним та ОСОБА_5 погіршилися, згодом стали нестерпними і шлюбні відносини між ним та дружиною припинилися. Надалі проживати у даній квартирі для нього є неможливим, так як відповідачка ОСОБА_3 та її мати, його колишня дружина, чинять йому перешкоди у цьому: поміняли замки, ключі від вхідних дверей йому не дають, вони не можуть домовитися про порядок користування квартирою, а спільно проживати в одній квартирі стало неможливим.
Зазначалося, що умова про ціну договору є істотною його умовою, а оскільки Договір від 28.09.2006 року укладався з умовою його пожиттєвого проживання, то вартість квартири за договором була значно нижчою ніж її ринкова (оціночна) вартість, яка (по оцінці позивача) становила 343 680, 00 грн.
Укладаючи договір купівлі продажу квартири за ціною, яка у більше ніж у 20 разів є нижчою за ринкову ціну, позивач сподівався, що шлюб між ним та ОСОБА_5 не буде розірвано і що вони з нею будуть разом проживати в цій квартирі пожиттєво. На даний час шлюб між ними розірвано, вони стали чужими людьми, спільне проживання є неможливим, відповідачка ОСОБА_3 чинить йому перешкоди проживати у спірній квартирі. 
Стверджувалося, що позивач ніколи не очікував, що можуть настати вищевказані обставини, такі зміни обставин у його житті є істотними і у разі наявності можливості передбачити такі обставини він продав би свою квартиру за ринковою ціною та придбав би собі інше рівноцінне житло, а скоріше всього продажу квартири би не вчиняв. Виконання договору порушило співвідношення майнових інтересів сторін договору, оскільки покупець (відповідачка ОСОБА_3 ) придбала квартиру за ціною, яка є в 20 разів нижчою за ринкову, а він отримав грошові кошти, за які не може придбати інше та фактично залишився бездомною людиною.
Також стверджувалося, що відповідачка ОСОБА_3 визнає, шо умова пожиттєвого проживання позивача у спірній квартирі є істотною і що обставини, якими вона керувалася при укладенні договору купівлі-продажу квартири, істотно змінилися. Зокрема, у січні 2009 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом до ОСОБА_3 про розірвання договору купівлі-продажу квартири, а ОСОБА_3 подала до суду зустрічну позовну заяву, в якій просила припинити сервітут, на який має право ОСОБА_1 , а саме: припинити право його пожиттєвого проживання у спірній квартирі, оскільки така пільга йому надавалась, як особі, яка перебувала у зареєстрованому шлюбі з її матір`ю, однак цей шлюб розпався, а тому вказана пільгова обставина перестала існувати (том 1, а.с. 2-6).

Оскаржуваним рішенням позов частково задоволено. 
Розірвано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який був укладений 28 вересня 2006 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Заплотинською О.Б. і зареєстрований в реєстрі за №2026.
Зобов`язано ОСОБА_3 повернути ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .
Зобов`язано ОСОБА_1 після повернення йому квартири АДРЕСА_1 сплатити на користь ОСОБА_3 16 377, 00 грн.
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 942 грн. 41 коп. витрат по оплаті судового збору, 4 000 грн. витрат по оплаті за проведення судової будівельно-технічної експертизи та 15 000 грн. витрат на правничу допомогу (том 2, а.с. 247-252).

Дане рішення оскаржив представник відповідачки.
Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Звертає увагу на те, що позивач жодного разу не звертався до відповідачки з приводу встановлення порядку користування квартирою, яку у 2012 році продав іншій особі.
Стверджувалося, що відповідачка «ніколи не чинила та не чинить перешкод у проживанні позивача у квартирі», який так і «не звертався до ОСОБА_3 із проханням отримати ключі від вхідних дверей та визначити чи узгодити порядок користування квартирою».
Вважає, що договір може бути розірваний за наявності одночасно всіх 4 (чотирьох) умов, передбачених частиною другою статті 652 ЦК України, однак у позовній заяві цих чотирьох умов не зазначено.
Звертає увагу на те, що позивач у 2012 році спірну квартиру вже відчужував за ціною 91 933 грн., а відтак «розпорядився в такий спосіб своїм правом на пожиттєве проживання у спірній квартирі на власний розсуд» (том 3, а.с. 3-10).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представниці позивача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Задоволення позовних вимог в частині розірвання Договору від 28.09.2006 року суд першої інстанції (з посиланням на положення статті 652 ЦК України) мотивував тим, що позивач погодився продати спірну квартиру за ціною 16 377 грн. лише тому, що умовами цього Договору було передбачено, що він зберігає за собою право на пожиттєве проживання у цій квартирі, однак у подальшому шлюб позивача з ОСОБА_5 (мамою відповідачки ОСОБА_3 ) було розірвано, що унеможливило подальше проживання позивача у спірній квартирі.
Колегія суддів вважає, що вищезазначені висновки судом зроблені за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та за неправильного застосування норм матеріального права, виходячи з наступного.

ЦПК України встановлено, що: 
-        цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (статті 12 і 81);
-        суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);
-        доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);
-        належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77);
-        обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);
-        обставини, встановленні рішенням суду у (зокрема) цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 4 статті 82). 

Статтею 652 ЦК України встановлено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання.
Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах (частина 1).
Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:
1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;
2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;
3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;
4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона (частина 2).

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Львова від 26 квітня 2018 року провадження у даній справі було закрито – з підстав, що передбачені пунктом 3 частини 1 статті 255 ЦПК України, оскільки суд вважав, що є наявним рішення суду, яке набрало законної сили, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Такими судовими рішеннями суд вважав рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 10 серпня 2011 року (в нескасованій його частині) та рішення Апеляційного суду Львівської області від 16 жовтня 2012 року у справі № 1328/2-886/11 (том 1, а.с. 177).

Заперечуючи проти закриття провадження у даній справі (№ 466/4377/16-ц), представник позивача, як у Запереченнях проти клопотання про закриття провадження у справі (том 1, а.с. 165-167), так і у доводах апеляційної скарги на вищезгадану ухвалу суду від 26 квітня 2018 року (том 1, а.с. 182-185), наголошувала на тому, що підстави позовів ОСОБА_1 до ОСОБА_3 у згаданих справах різні, а саме: у справі № 1328/2-886/11 – такою підставою зазначено порушення ОСОБА_3 положень пункту 9 Договору від 28.09.2006 року (про його право на пожиттєве проживання у спірній квартирі), а у даній справі (№ 466/4377/16-ц) такою підставою є те, що спірну квартиру було продано «за ціною в 20 разів нижче ринкової».

З вищенаведеними доводами позивача/апелянта ОСОБА_1 погодився суд апеляційної інстанції і 18 грудня 2018 року своєю постановою скасував ухвалу Шевченківського районного суду міста Львова від 26 квітня 2018 року (якою провадження у даній справі було закрито) та направив справу для продовження її розгляду до суду першої інстанції (том 1, а.с. 250-252).

Відтак, та обставина, що підставою позову ОСОБА_1  до ОСОБА_3  у даній справі(№ 466/4377/16-ц) є саме те, що спірну квартиру було продано «за ціною в 20 разів нижче ринкової», є встановленою судовим рішенням, що набрало законної сили (постановою Львівського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року), на підставі доводів та тверджень самого позивача, а тому ця обставина (у відповідності до статті 82 ЦПК України) доказуванню не підлягає. 

Доводи позивача з посиланням на те, що розірвання шлюбу з ОСОБА_5  унеможливило його проживання у спірній квартирі, не можуть прийматися до уваги, оскільки ОСОБА_5 (мама відповідачки ОСОБА_3 та колишня дружина позивача) не є стороною Договору від 28.09.2006 року, як і не є стороною даної справи, а тому обставина наявності зареєстрованого шлюбу між позивачем та ОСОБА_5 чи відсутність такої обставини аж ніяк не може бути визнаною обставиною, якою сторони керувалися при укладенні 28.09.2009 року Договору купівлі-продажу спірної квартири, а розірвання вищезгаданого шлюбу – істотною зміною обставин, яку сторони (!) цього Договору не могли передбачити при його укладенні.
Ні позовна заява, ні інші матеріали справи не містять інших доводів стосовно того, що саме позивач ОСОБА_1 не міг передбачити, продаючи 28.09.2009 року спірну квартиру «за ціною в 20 разів нижче ринкової».
За вищенаведених обставин в їх сукупності колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для розірвання Договору від 28.09.2006 року – з посиланням на те, що її було продано «за ціною в 20 разів нижче ринкової», а також на статтю 652 ЦК України. Відтак, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового – про відмову у задоволенні позовних вимог.

ЦПК України також встановлено, що: 
-        витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частини 1-3 статті 137). 

Системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки:
(1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»);
(2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України;
(3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;
(4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах – фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення – при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;
(5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»;
(6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.
Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".
У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності ввід конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.
Вищенаведена правова позиція знайшла своє відображення у додатковій постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18.

Договір про надання правової допомоги, укладений 08 серпня 2017 року між відповідачкою та адвокатом Добушовським О.В., не містить умов (пунктів) щодо порядку та форми розрахунку адвокатського гонорару (том 1, а.с. 114), а відтаквідсутня об`єктивна можливість пересвідчитись щодо домовленості між згаданим адвокатом та його клієнтом щодо розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару.
Опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Добушовським О.В. в інтересах відповідачки, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги згаданому відповідачу (частини 1-3 статті 137 ЦПК України), стороною відповідача до суду подано не було і матеріали справи таких не містять.
Попередній розрахунок суми судових витрат стороною відповідачки до суду також не подавався.
За вищенаведених обставин в їх сукупності колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимоги апеляційної скарги про стягнення з позивача ОСОБА_1 понесених відповідачкою витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 , частково задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 30 червня 2023 року скасувати та ухвалити нове.

Відмовити ОСОБА_1  у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 .

Заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Шевченківського районного суду міста Львова від 07 листопада 2019 року, скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1  на користь ОСОБА_3 1 413 (одну тисячу чотириста тринадцять) грн. 62 коп. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

У задоволенні вимоги про стягнення з  ОСОБА_1  витрат на професійну правничу допомогу – відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 09 листопада 2023 року.

       Головуючий:                                                Цяцяк Р.П.

       Судді:                                                                Ванівський О.М.

                                                                       Шеремета Н.О.