справа № 760/17384/21-ц                                   головуючий у суді І інстанції Остапчук Т.В.
провадження № 22-ц/824/8393/2023    суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

                                                                    ПОСТАНОВА      
                                                             ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

13 листопада 2023 року                                                                                    м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,	
 
з участю секретаря	 Щавлінського С.Р.,	
 	 	 	
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 грудня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Міністра оборони України Шкідченка Володимира Петровича про спростування недостовірної інформації, -
 
В С Т А Н О В И В:
У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до Міністра оборони України Шкідченка Володимира Петровича про спростування недостовірної інформації.
Ухвалою від 01.02.2022р. справу направлено за підсудністю до Печерського районного суду м.Києва.
Свої вимоги позивач мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 Міністр оборони України генерал Шкідченко В. видав наказ № 398 про притягнення його, офіцера Управління Спецоперацій Головного Управління Розвідки Міністерства оборони України до дисциплінарної відповідальності, а саме: звільнення з військової служби «за службовою невідповідністю» за грубе порушення військової дисципліни. Позивач вважає, що у цьому наказі Міністр оборони України поширив про нього недостовірну інформацію, а саме: що він в особистій розмові з Міністром оборони України і в рапорті на його ім`я посягав на честь та гідність Президента України ОСОБА_2 . Вказує, що зазначеним наказом були принижені його честь та гідність, оскільки наказ був доведений до усього особового складу старших офіцерів Збройних Сил України.
Просить суд ухвалити рішення, яким примусити Міністра оборони України вилучити з наказу № 398 від ІНФОРМАЦІЯ_1 Міністра Оборони України недостовірну інформацію про буцімто висловлювання ОСОБА_1 в грубій і образливій формі на адресу Президента України ОСОБА_2 та скасувати зазначений наказ, як такий, що втратив чинність внаслідок розміщення в ньому недостовірної інформації. 
Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06 грудня 2022 року в позові ОСОБА_1 до Міністра оборони України Шкідченка Володимира Петровича про спростування недостовірної інформації відмовлено.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.
У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати, а позов задовольнити. 
Посилаючись на доводи, викладені у позовній заяві, наголошував, що недостовірною є інформація про позивача у висновку, зробленому за дорученням № 860913 від 26 листопада 2002 року Міністра оборони України, генералом В. Собковим, який не є фахівцем в галузі мовознавства, а є за фахом військовим-танкістом, у його «Доповідній записці» від 4 грудня 2002 року, що висловлювання позивача на адресу Президента ОСОБА_2 є образливими і що за це позивача варто звільнити з лав Збройних Сил України.
Апелянт просив примусити Міністра оборони України вилучити «Доповідну записку...» від ІНФОРМАЦІЯ_2 генерала ОСОБА_4 , в якій була поширена недостовірна інформація про буцімто образу апелянтом Президента України ОСОБА_2 і яка лягла в основу прийняття рішення і видання Міністром оборони України В. Шкідченком наказу №6398 від 5 грудня 2002 року, а сам наказ №398 від 5 грудня 2002 року скасувати, як такий, в якому була поширена недостовірна інформація. Вважає, що підтвердженням про приниження честі і гідності позивача шляхом поширення  про нього недостовірної інформації є той факт, що позивачем був поданий позов до Військового Апеляційного Суду Центрального регіону на незаконність наказу №60180 від 27 листопада 2002 року. Звертає увагу суду на те, що на клопотання ОСОБА_1 і за ухвалою від 25 березня 2005 року судді Шостака О.О. Шевченківського районного суду м.Києва Київський Науково-дослідний інститут судових експертиз 16 червня 2005 року і 27 квітня 2007 року двічі зробив експертизу моїх висловлювань на адресу Президента України ОСОБА_2 в особистій розмові з Міністром оборони України Шкідченком В.П. і в рапорті на його ім`я. Зазначає, що експертиза КНДІСЕ від 27 квітня 2007 року повністю підтвердила, що висловлювання позивача на адресу Президента ОСОБА_2 були не образою, а були оціночними судженнями. Вказує, що ним неодноразово робилися спроби вирішити питання незаконного звільнення зі служби у позасудовий спосіб. 
Апелянт просить суд урахувати ту обставину, що на момент звільнення зі служби позивач не мав жодної догани і характеризувався виключно позитивно. Крім того, зауважує, що по своїм службовим обов`язкам позивачеві не передбачалося і ніколи не доводилося зустрічатися з Президентом України ОСОБА_2 . 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 червня 2023 року відкрито апеляційне провадження в справі та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
02 листопада 2023 року на адресу суду надійшов відзив відповідача на апеляційну скаргу. У вказаному відзиві відповідач просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. При цьому відповідач зазначав, що з матеріалів справи вбачається, що рішенням військового апеляційного суду Центрального регіону України від 22 січня 2003 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні його скарги на неправомірність дій Міністра оборони України щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності та його звільнення з військової служби за службовою невідповідністю, оскільки ці дії було вчинено відповідно до закону, в межах повноважень юридичної  особи.  Наголошує, що права ОСОБА_1 при цьому, порушенні не були. Зазначає, що у 2008 році апелянт звернувся до Київського апеляційного адміністративного суду про перегляд рішення Військового апеляційного суду Центрального регіону України від 22 січня2003 року за нововиявленими обставинами. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03.11.2008 року по справі №22-н-2-/2008 заяву ОСОБА_1 про перегляд у зв`язку із нововиявленими обставинами рішення Військового апеляційного суду Центрального регіону України від 22 січня 2003 року залишено без задоволення. Відповідно до ухвали Вищого адміністративного суду України від 22.11.2012 по справі№K-135/09 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 03.11.2008 року по справі №22-н-2-/2008 залишено без змін. Отже, на думку відповідача, можна дійти до висновку, що апелянт правом судового оскарження наказу Міністра оборони України від 5 грудня 2002 року № 398 вже скористався.
 
Поряд з цим відповідач наголошував, що апеляційна скарга не містить будь-яких доводів та доказів того, що судове рішення суду першої інстанції є незаконним чи необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального чи процесуального права.
 
Вказує, що твердження позивача у позовній заяві не відповідало і не відповідає дійсності, оскільки аналіз наказу Міністра оборони України від 05.12.2002 р. № 398 (є в матеріалах справи) вказує, що в описовій його частині йде посилання на письмову скаргу полковника ОСОБА_1 на дії посадових осіб Головного управління розвідки Міністерства оборони України, яких він «у грубій та образливій формі охарактеризував їх моральні та ділові якості», в той же час про посаду чи прізвище Президента України в наказі навіть згадки немає. Разом з тим, на переконання відповідача, вимога апеляційної скарги «примусити вилучити з додатків до наказу № 398 від 5 грудня 2002 року...» є абсолютно безпідставною, оскільки названий наказ жодних додатків не має.
 
У судовому засіданні апелянт просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
 
Представник відповідача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з такого.
 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 Міністр оборони України генерал Шкідченко В. видав наказ № 398 про притягнення офіцера Управління Спецоперацій Головного Управління Розвідки Міністерства оборони України ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, а саме: звільнення за порушення військової дисципліни з військової служби за службовою невідповідністю.
Позивач зазначає, що у цьому наказі Міністр оборони України поширив про нього недостовірну інформацію, а саме, що він в особистій розмові з Міністром оборони України і в рапорті на його ім`я посягав на честь та гідність Президента України ОСОБА_2 .
Позивач вказує на те, що Міністром оборони України було розповсюджено недостовірну інформацію, що призвело до порушення його особистих немайнових прав. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив, з того, що позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню. При цьому місцевий суд брав до уваги, зокрема, що відповідачем у випадку поширення інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, зокрема при підписанні характеристики тощо, є юридична особа, в якій вона працює. Також суд зазначав про те, що відповідно до п. 17. постанови від 27 лютого 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи» у порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації,   яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів   досудового   слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження. У такому ж порядку не можуть розглядатися наукові спори, тобто вимоги про спростування інформації наукового характеру.
Колегія суддів не повною мірою погоджується з висновками суду першої інстанції у частині мотивів відмови у задоволенні позову з таких підстав.
Беручи до уваги, що відповідачем у випадку поширення інформації, яку подає посадова чи службова особа при   виконанні   своїх   посадових (службових) обов`язків, зокрема при підписанні характеристики тощо, є юридична особа, в якій вона працює, суд першої інстанції помилково не урахував, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 30 березня 2021 року у справі № 754/1026/20за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про спростування недостовірної інформації відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 про спростування недостовірної інформації у зв`язку з тим, що Міністерство оборони України не є належним відповідачем у справі, оскільки позивачем оспорюється інформація, викладена у наказі Міністра оборони України Шкідченко В.П., тому належним відповідачем є особа. Яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.
Таким чином, апеляційним судом встановлено, що позивач вже звертався раніше до суду з вимогами про спростування інформації, викладеної у наказі, який наразі є предметом розгляду у даній справі, заявляючи вимоги до юридичної особи, в якій працює особа, яка на його думку поширила недостовірну інформацію, тобто до Міністерства оборони України.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. 
Європейський суд з прав людини у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення».
У справі Bellet v. France Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».
Як свідчить позиція Європейський суд з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).
Відтак, колегія суддів вважає, що відмова у задоволенні позову, зокрема, з підстави незаміни неналежного відповідача (Міністра оборони України) у даній справі на належного (Міністерства оборони України), за встановлених судом обставин щодо наявної відмови судовим рішенням у задоволенні позовних вимог з підстави неналежного відповідача (Міністерства оборони України) у справі, призводить до обмеження права позивача доступу до суду для вирішення питання, яке є предметом позову у даній справі.
Таким чином, апеляційний суд переконаний, що даний спір підлягав розгляду по суті заявлених позовних вимог.
Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
 
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими.
Згідно з частиною першою статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
За змістом ст. 277 ЦК України, ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації, у т.ч. особою, якою поширено таку інформацію.
Поряд з цим, за змістом вказаних норм, кожному гарантується право на свободу висловлення поглядів, в тому числі право поширювати інформацію без втручання органів державної влади, за умови, що вони діють добросовісно і надають правильну і достовірну інформацію, не завдаючи при цьому шкоди репутації окремих осіб і не порушуючи їх прав.
Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;  б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності;  г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.
Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію і таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
Апеляційний суд зазначає, що в справах про захист гідності, честі та ділової репутації суд повинен розмежовувати відомості, які принижують честь та гідність особи, від думок, поглядів, критичних висловлювань, ідей, оцінок, висловлених у порядку реалізації конституційного права на свободу думки і слова.
Згідно зі статтею 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.
У частині першій статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.
Автором є особа, від якої пролунали певні висловлювання, зміст яких став підставою для позову про спростування недостовірної інформації. Автор одночасно є і поширювачем інформації. Автор відповідає за зміст повідомленою ним інформації. Поширювачем інформації також може бути особа, із використанням технічних можливостей якої поширена автором інформація набула ще більшого розголосу.
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.
Частиною другою вказаної статті Закону визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Lingens v. Austria» зазначено, що суду необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не можна. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. У даній справі ЄСПЛ вказав, що: «Суд повинен нагадати, що свобода вираження поглядів гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» або тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості  і широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе».
Так, фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.
Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.
Європейський суд з прав людини 02 червня 2016 року (остаточне - 17 жовтня 2016 року) ухвалив рішення у справі № 61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де, розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес.
У цьому рішенні суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції.
Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів.
Оціночним судженням також властиве вживання гіпербол, алегорій, сатири.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).
Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (LINGENS v. AUSTRIA, № 9815/82, § 46, ЄСПЛ, 08 липня 1986 року).
У постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 757/22307/17-ц (провадження № 61-48302св18) зроблено висновок, що згідно зі статтею 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особливо якщо такі висловлювання стосуються публічної особи, або посадової особи рівня суспільного значення та його діяльність представляє суспільний інтерес.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про інформацію» та Закону України «Про доступ до публічної інформації» № 1170-VII від 27 березня 2014 року, що набрав чинності 19 квітня 2014 року, частину третю статті 277 ЦК України виключено.
Тому чинне законодавство з 19 квітня 2014 року не містить презумпції добропорядності і відсутні підстави для застосування такої конструкції при вирішенні спорів про спростування недостовірної інформації.
Отже, доказування позивачем обґрунтованості позову, а саме поширення інформації відповідачами та її недостовірності, має відбуватися у загальному порядку.
Позивач свої вимоги  мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 Міністр оборони України генерал Шкідченко В. видав наказ № 398 про притягнення його офіцера Управління Спецоперацій Головного Управління Розвідки Міністерства оборони України до дисциплінарної відповідальності, а саме звільнення з військової служби «за службовою невідповідністю» за грубе порушення військової дисципліни. У цьому наказі Міністр оборони України поширив про нього недостовірну інформацію, а саме що він в особистій розмові з Міністром оборони України і в рапорті на його ім`я посягав на честь та гідність Президента України ОСОБА_2 .
Апеляційний судом встановлено, що у преамбулі наказу № 398 від ІНФОРМАЦІЯ_1 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності полковника ОСОБА_1 » зазначено, що «Полковник ОСОБА_1 подав до Міністра оборони України письмову скаргу на дії посадових осіб Головного управління розвідки Міністерства оборони України. Мотивуючи скаргу, він у грубій та образливій формі охарактеризував їх моральні та ділові якості, з неповагою відізвався стосовно інших посадових осіб, чим принизив людську та офіцерську гідність. Факти вияву неповаги по посадових осіб підтверджені перевіркою. Своїм вчинком полковник ОСОБА_1 грубо порушив вимоги ст.ст. 11, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сих України, за що підлягає дисциплінарній відповідальності.
Поряд з цим, зміст наказу № 398 від ІНФОРМАЦІЯ_1 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності полковника ОСОБА_1 » не містить інформації, яку у даному позові просить спростувати позивач, а саме про те, що «полковник Головного Управління Розвідки Міністерства оборони України Недзельський П.Д. висловлювався в грубій і образливій формі на адресу Президента України ОСОБА_2».
Таким чином, позивачем не надано належних та достатніх доказів факту поширення відповідачем інформації, яка, на думку позивача, є недостовірною та такою, що порушує його немайнові права.
При цьому, апеляційний суд звертає увагу позивача, що у разі незгоди особи з,зокрема, рішеннями органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннями про накладення на особу дисциплінарного стягнення, а також підставами притягнення до дисциплінарної відповідальності, законом установлено інший порядок їх оскарження. 
За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Отже, оскільки надані позивачем докази не підтверджують поширення відповідачем у наказі інформації вказаного у позові змісту,позовні вимоги про визнання недостовірною та такою, що порушує права особи на повагу честі, гідності та недоторканості ділової репутації, поширеної відповідачем інформації, та її спростування не підлягають задоволенню, адже судом не встановлено порушення відповідачем права позивача на повагу до гідності, честі та недоторканість ділової репутації у вказаний позивачем спосіб.
Окрім того, не підлягає задоволенню й позовна вимога позивача про скасування наказу як такого, що втратив чинність внаслідок поширення в ньому недостовірної інформації, оскільки така вимога є похідної від визнання інформації недостовірною.
Вимогу апеляційної скарги про компенсацію за завдану позивачеві шкоду апеляційний суд не розглядає, як таку, що не заявлялася позивачем у суді першої інстанції та не була предметом розгляду місцевим судом.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в  рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
  Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
 
Таким чином, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 грудня 2022 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з інших підстав.
 
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд
 П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 грудня 2022 року - задовольнити частково.
 
Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 грудня 2022 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий:                                                                                    Р.В. Березовенко

Судді:                                                                                                 О.Ф. Лапчевська

                                                                                                            Г.І. Мостова