Номер провадження: 22-ц/813/1560/23 
Справа № 522/21808/18
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Дришлюк А. І.
Категорія: 67

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.11.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,
при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,
розглянувши у судовому засіданні в м. Одеса справу за апеляційною скаргою Одеської міської ради на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Ланіна Вікторія Іванівна про встановлення факту постійного проживання, визнання спадкоємцем четвертої черги, встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності, 

ВСТАНОВИВ:

13.12.2018 року ОСОБА_1 звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Одеської міської ради про встановлення факту постійного проживання, визнання спадкоємцем четвертої черги, встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 2007 року вона з дітьми до дня смерті ОСОБА_2 постійно проживала разом з нею однією сім`єю, вела спільне господарство у її квартирі АДРЕСА_1 , та мали спільний бюджет з покійною. Зазначене житло було і до теперішнього часу залишається постійним місцем проживання позивачки. ОСОБА_1 постійно надавала допомогу ОСОБА_2 по догляду, вела господарство, побут, забезпечувала її усім необхідним, зокрема ліками, продуктами харчування, супроводжувала під час візитів до лікарень, сплачувала витрати за проведення її операцій, в повному обсязі сплачувала житлово-комунальні платежі, утримувала квартиру жінки в належному стані (т.1, а.с.3-8).
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16.03.2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 було вирішено задовольнити. Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю з 2007 року по день її смерті – ІНФОРМАЦІЯ_1 в квартирі АДРЕСА_1 . Визнати ОСОБА_1 спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Встановити факт прийняття ОСОБА_1 спадщини, що складається з квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 50,2 кв.м., після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 50,2 кв.м. в порядку спадкування за законом (т.2, а.с.206-214).
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, уповноважена особа Одеської міської ради – Поповська Інна Петрівна звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просила суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги зазначала, що причиною оскарження судового рішення є порушення прав територіальної громади м. Одеси щодо володіння, користування та розпорядження нерухомим майном комунальної власності. Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо доведеності факту спільного проживання позивача із спадкодавцем, адже вважає, що судом проігноровано висновки Верховного Суду щодо даної категорії справ, зокрема про те, що обставини щодо надання допомоги та піклування про померлого не підтверджує факт наявності між ними відносин, притаманних сім`ї. Апелянт наголошує на тому, що на момент смерті спадкодавця, позивачка була зареєстрована в іншому місці, крім того, перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 . Апелянт вважає, що в матеріалах справи відсутні належні докази того, що мало місце спільне ведення господарства позивачки з спадкодавцем, наявність спільних витрат, піклування та підтримку один одного морально та матеріально (т. 3, а.с. 1-25).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22.11.2021 року було відкрито апеляційне провадження (т. 3, а.с. 53-55) та ухвалою від 14.02.2022 року справу призначено до розгляду (т. 2, а.с. 61).
03.04.2023 року на адресу суду надійшов відзив адвоката Слободяник Олексія Ігоровича в інтересах ОСОБА_1 , згідно якого апеляційну скаргу Одеської міської ради представник позивача не визнає, вважає її безпідставною та такою, що суперечить законодавству та загалом фактичним обставинами справи. На спростування наведених а апеляційній скарзі доводам, зазначає, що факт спільного проживання позивача зі спадкодавцем ОСОБА_2 однією сім`єю з 2007 року підтверджується долученими до матеріалів справи доказами, а саме: письмовими заявами трьох мешканців будинку АДРЕСА_2 ; квитанціями про сплату комунальних платежів з банківських карток ОСОБА_1 за період з 2007 по 2017 рік; медичними документами спадкодавця з квитанціями про оплату медичних послуг; тощо (т. 3, а.с. 103-117).
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 10, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці, тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.
В судове засідання з`явився представник позивача – адвокат Шпак Марина Петрівна, апеляційну скаргу просила відхилити та оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Апелянт та його представник в судове засідання не з`явилися, причини такої неявки суду не повідомили. Будь-яких клопотань щодо відкладення судового засідання від апелянта на адресу суду не надходило.
Дослідивши наявні матеріали справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку щодо часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи із наступного.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , про що 04.07.2017 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області складено відповідний актовий запис № 7007 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 (т. 1, а.с. 38). Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина, яка складається із квартири АДРЕСА_1 та належала померлій на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 23.09.2005 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Одеської державної нотаріальної контори Гур`яновою Л.Г. за реєстровим № 1-4361 (т. 1, а.с. 46, 47-48). 
Згідно витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі, 19.07.2017 року було заведено спадкову справу після смерті ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 32). Згідно витягу зі спадкового реєстру від 12.11.2018 року за індексним № 54040363 за життя ОСОБА_2 заповіту (спадкового договору) складено не було (т. 1, а.с. 31). Інші особи із відповідними заявами про прийняття спадщини до нотаріуса не звертались.
19.07.2017 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ланіної В.І. із заявою про прийняття спадщини.
Постановою приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ланіною В.І. від 14.11.2018 року було відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вищезазначену квартиру АДРЕСА_3 , у зв`язку із тим, що останньою не надано всіх необхідних документів для підтвердження факту родинних стосунків з померлою ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 36-37).
За таких обставин, ОСОБА_1 звернулася до суду із відповідними позовними вимогами.
Приймаючи оскаржуване рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що окрім показань свідків, спільне проживання також підтверджується наступними доказами, наданими позивачкою: копіями документів, з яких вбачається, що саме ОСОБА_1 організувала поховання ОСОБА_2 ; копією заяви мешканців будинку АДРЕСА_2 щодо підтвердження факту проживання ОСОБА_1 разом з ОСОБА_2 та ведення спільного господарства протягом п`яти років; копією припису начальника дільниці №11 КП "ЖКС "Порто-Франківський" від 16.03.2013 року щодо заборони користування балконом на ім`я ОСОБА_2 , за підписом про отримання ОСОБА_1 ; копіями медичних висновків за результатами обстежень та карток амбулаторного хворого ОСОБА_2 , копіями квитанцій на покупку медикаментів, оплату медичної діагностики захворювань ОСОБА_2 та оплату її лікування; копіями квитанцій про сплату комунальних платежів за період з 2008 по 2017 роки. На думку суду, спільне проживання позивачки із спадкодавцем також підтверджується наявністю на руках у ОСОБА_1 оригіналів документів, які належали та мали відношення до ОСОБА_2 . 
Аналізуючи факти, встановлені у судовому засіданні в їх сукупності, співвідношуючи їх зі змістом приведених норм, встановивши факт проживання позивачки зі спадкодавцем однією сім`єю більше п`яти років, те, що позивачка є спадкоємицею четвертої черги за законом і прийняла спадкове майно після смерті ОСОБА_2 , суд вважає можливим задовольнити позов в повному обсязі та визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 50,2 кв.м. в порядку спадкування за законом.
Апеляційний суд не погоджується із висновками суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб спадкоємців). 
Згідно cт. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті.
Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). За положеннями ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Згідно ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Відповідно до положень п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.
До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.
Тобто, необхідними умовами для встановлення факту проживання однією сім`єю є саме встановлення факту проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства, протягом п`яти років до моменту відкриття спадщини.
Разом з тим, згідно ч. 4 п. 21 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, до числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. 
Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану (ст. 21 СК України).
Згідно положень ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.
Матеріалами справи встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , про що 04.07.2017 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області складено відповідний актовий запис № 7007 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 . Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина, яка складається із квартири АДРЕСА_1 та належала померлій на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 23.09.2005 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Одеської державної нотаріальної контори Гур`яновою Л.Г. за реєстровим № 1-4361.
Звертаючись до суду із позовними вимогами щодо встановлення факту постійного проживання, стверджувала, що починаючи з 2007 року та до моменту смерті спадкодавця – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживала з померлою однією сім`єю.
Разом з тим, з наявних матеріалів справи, а саме долученої в якості додатків до позовної заяви копії паспорту, вбачається, що позивач – ОСОБА_1 з 23.10.2009 року по 08.04.2014 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , при цьому обставини щодо реєстрацію шлюбу не спростовуються позивачем по справі (т. 1, а.с. 225). Тобто, з наведеного вбачається, що позивач в зазначений період перебувала в шлюбних відносинах з ОСОБА_3 , що в свою чергу, зважаючи на вищенаведені положення СК України, щодо розуміння сім`ї та шлюбу, в тому числі положення постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», виключає можливість встановлення факту проживання ОСОБА_1 та померлої ОСОБА_2 однією сім`єю в зазначений період, а саме з 23.10.2009 року по 08.04.2014 року, адже фіктивність шлюбних відносин, на які посилається ОСОБА_1 в судовому порядку не встановлювалось, до суду з позовом про визнання шлюбу фіктивним сторона не зверталась. 
Стосовно письмових пояснень ОСОБА_3 , долучених до матеріалів справи, слід зазначити, що вказані пояснення в судовому засідання під присягою не підтвердженні, будь-яких доказів щодо підтвердження існування зазначених в таких поясненнях обставин долучено також не було.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За наведених обставин справи в своїй сукупності, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції помилково не було враховано вищенаведені встановлені матеріалами справи обставинами та відповідно передчасно було вирішено питання щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Таким чином, враховуючи вищенаведене, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження в матеріалах справи, апеляційний суд, задовольняючи частково апеляційну скаргу, приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та відмовлення в задоволенні позовних вимог.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Одеської міської ради – задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2021 року – скасувати та ухвалити нове.
У задоволенні позову ОСОБА_1 – відмовити.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішень

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

Повний текст цієї постанови складений 01 грудня 2023 року.

Суддя Одеського апеляційного суду                        А.І. Дришлюк