ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2023 року 

м. Київ

справа № 320/2318/20

адміністративне провадження № К/990/19062/23  

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
Судді-доповідача - Желтобрюх І.Л., 
суддів: Білоуса О.В., Блажівської Н.Є.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу ДПС України, на рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2022 року (головуючий суддя - Журавель В.О.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2023 року (колегія суддів у складі: головуюча суддя - Черпіцька Л.Т., судді - Пилипенко О.Є., Собків Я.М.) у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Білоцерківвода» до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
установив:
У березні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Білоцерківвода» (далі за текстом - позивач, ТОВ «Білоцерківвода», Товариство) звернулось до суду з позовом до Головного управління ДПС у Київській області (далі за текстом - відповідач, контролюючий орган), в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 13 лютого 2020 року № 0029265004 та № 0028885004.
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилався на помилковість висновків контролюючого органу щодо порушення Товариством строків сплати сум грошового зобов`язання з податку на додану вартість та порушення граничних термінів реєстрації податкових накладних, оскільки податковий борг підприємства утворився за відсутності його вини та є наслідком невиконання державою своїх зобов`язань з перерахування на рахунки ТОВ «Білоцерківвода» коштів субвенції за укладеними договорами про організацію взаєморозрахунків. 
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2022 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2023 року, позовні вимоги задоволено в повному обсязі, визнано протиправними і скасовано спірні податкові повідомлення-рішення.
Вирішуючи спір суд першої інстанції, з висновком якого повною мірою погодився й апеляційний суд, виходив з того, що порядок погашення у 2017 році заборгованості перед бюджетом для підприємств, до яких належить позивач, за рахунок субвенції з державного бюджету, визначено на законодавчому рівні, відтак на думку судів, у податкового органу відсутні підстави для застосування до позивача вимог статей 57, 126 Податкового кодексу України (далі - ПК України). Також суди визнали безпідставним притягнення позивача до відповідальності у вигляді накладення штрафу за факт несвоєчасної реєстрації податкових накладних, мотивуючи свої висновки тим, що це відбулось внаслідок бездіяльності податкового органу щодо незарахування в системі електронного адміністрування ПДВ коштів субвенцій.
Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій відповідач звернувся із касаційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалені судами рішення й прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Підставою касаційного оскарження судових рішень у цій справі скаржником зазначено неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
В аспекті зроблених судами попередніх інстанцій висновків та заявленої підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, відповідач вказує на відсутність правового висновку щодо комплексного застосування положень підпункту 14.1.60 пункту 14.1 статті 14, пункту 200-1.9 статті 200-1 ПК України, Порядку електронного адміністрування податку на додану вартість, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року №569, підпунктів 12, 13, 14, 15 Порядку ведення Єдиного реєстру податкових накладних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2010 року №1246, у правовідносинах щодо несвоєчасної реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних за умови наявності можливості виконання платником податкового обов`язку щодо їх своєчасної реєстрації.
У світлі наведених доводів відповідач вважає, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували перелічені норми податкового законодавства та помилково виснували, що неможливість здійснення своєчасної реєстрації підприємством податкових накладних є наслідком виключно невиконання органом ДПС України обов`язків, визначених пунктом 9 Порядку №569, щодо поповнення електронного рахунка в системі електронного адміністрування ПДВ за проведеними взаєморозрахунками. Заявник касаційної скарги зауважує, що позивачем не надано до суду доказів направлення на реєстрацію до Єдиного реєстру податкових накладних несвоєчасно зареєстрованих податкових накладних у встановлені ПК України строки та отримання квитанцій про відмову у реєстрації направлених на реєстрацію податкових накладних у зв`язку саме із недостатністю суми реєстраційного ліміту, що свідчить про невжиття позивачем вичерпних заходів щодо своєчасної реєстрації податкових накладних та спростовує висновок судів про те, що несвоєчасна реєстрація податкових накладних відбулась не з вини підприємства, а внаслідок бездіяльності податкового органу. Також і не було надано судами оцінки поданим відповідачем доказам щодо реєстрації Підприємством податкових накладних без урахування показника реєстраційного ліміту.
У той же час, наполягаючи на порушенні судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права (пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України) відповідач вказує, що суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили й не надали жодної правової оцінки поданим відповідачем доказам, а саме: витягам з СЕА ПДВ щодо реєстраційного ліміту та зареєстрованих податкових накладних Підприємства та витягам з ІС «Податковий блок» щодо стану недоїмки позивача зі сплати ПДВ за 2017, 2018 та 2019 роки, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Зокрема, як стверджує заявник касаційної скарги, станом на дату настання термінів сплати узгоджених грошових зобов`язань, несвоєчасність сплати яких установлено у ході камеральної перевірки, сума недоїмки Підприємства зі сплати ПДВ значно перевищувала суму неперерахованих цільових субвенцій з різниці в тарифах у розмірі 9' 863' 300,00 грн, які, за висновками судів, мали б спрямовуватись позивачем до державного бюджету для погашення податкової заборгованості. Поряд із тим, як звертає увагу відповідач, в судових рішеннях відсутні посилання на докази, які б свідчили про причинно-наслідковий зв`язок між неперерахуванням субвенцій з різниці в тарифах на суму 9' 863' 300,00 грн та виникненням податкової заборгованості з ПДВ станом на граничні дати сплати податкових зобов`язань, зокрема, станом на 30 квітня 2018 року у розмірі 15' 254' 573,35 грн.
Окремо відповідач звертає увагу на помилковість застосування судами попередніх інстанцій до правовідносин, які склались в цій справі, правових висновків Верховного Суду, викладених за результатами розгляду справ №813/919/13-а та 820/4728/17. В означених справах було установлено факт погашення платниками податків податкового боргу з ПДВ за рахунок бюджетних коштів, натомість у справі, яка переглядається, погашення податкового боргу ТОВ «Білоцерківвода» відбувалось за рахунок власних коштів підприємства.
У відзиві на касаційну скаргу позивач просить залишити оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін як законні й обґрунтовані, а скаргу контролюючого органу - без задоволення, повністю підтримуючи висновки й мотиви, з яких виходили суди при ухваленні рішень. Ключова теза Підприємства зводиться до того, що воно не з власної волі не здійснювало перерахування податкових зобов`язань до бюджету, натомість, це є наслідком невиконання узятих державою зобов`язань перед ТОВ «Білоцерківвода» із перерахування сум субвенцій.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, відзиву на неї, матеріали справи, судові рішення, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав до часткового задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.
Як встановлено судами попередніх інстанцій посадовими особами ГУ ДПС у Київській області проведено камеральну перевірку даних ТОВ «Білоцерківвода», задекларованих у податковій звітності, сплати узгодженої суми податкового зобов`язання з податку на додану вартість (далі - ПДВ) та з питань своєчасної реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних (далі - ЄРПН).
За результатами перевірки податковим органом складено акт від 23 січня 2020 року №259/50-04/38010130, яким встановлено, що на порушення пункту 57.1 статті 57 та пункту 203.2 статті 203 ПК України Підприємством несвоєчасно сплачено узгоджену суму грошового зобов`язання, а також на порушення вимог пункту 201.10 статті 201 ПК України несвоєчасно зареєстровано виписані покупцю накладні в ЄРПН, що підлягають наданню покупцю - платнику податку на додану вартість (2199 податкових накладних).
13 лютого 2020 року контролюючим органом прийнято податкові повідомлення-рішення:
1) №0028885004, відповідно до якого за порушення граничних термінів реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, визначених статтею 201, та згідно зі статтею 120-1 ПК України: за затримку реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних на 15 і менше календарних днів на суму ПДВ 608,54 грн застосовано штраф в розмірі 10 % у сумі 60,85 грн; за затримку реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних від 16 до 30 календарних днів на суму ПДВ 20'745,84 грн застосовано штраф в розмірі 20 % у сумі 4' 149,16 грн; за затримку реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних від 31 до 60 календарних днів на суму ПДВ 627' 660,50 грн застосовано штраф в розмірі 30 % у сумі 379' 712,08 грн; за затримку реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних від 61 і більше календарних днів на суму ПДВ 949' 280,40 грн застосовано штраф в розмірі 40 % у сумі 379' 712,08 грн; встановлено відсутність реєстрації протягом граничного строку, передбачено абзацом другим пункту 120-1.2 статті 120-1 ПК України, податкових накладних/розрахунків коригування на суму 2' 334' 423,69 грн та застосовано штраф у розмірі 50 % у сумі 2' 334' 423,69 грн;
2) № 0029265004, яким установлено порушення строку сплати суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) та за затримку на 421, 421, 421, 407, 402, 396, 396, 395, 349, 334, 334, 334, 334, 333, 333, 332, 332, 332, 332, 331, 331, 331, 331, 331, 331, 331, 331, 331, 330, 330, 330, 330, 329, 329, 329, 329, 328, 328, 327, 327, 327, 325, 324, 324, 324, 324, 324, 324, 324, 324, 324, 324, 324, 324, 324, 324, 324, 324, 324, 324, 324, 324, 322, 321, 317, 316, 316, 315, 309, 306, 306, 305, 305, 303, 303, 302, 302, 302, 302, 301 календарних днів сплати грошового зобов`язання на суму 5522552,45 грн та зобов`язано сплатити штраф у розмірі 20 % у сумі 1' 104' 509,49 грн.
Не погоджуючись з вказаними податковими повідомленнями-рішеннями та вважаючи їх протиправними позивач звернувся до суду з даним позовом.
За приписами частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Перевіряючи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених ними фактичних обставин справи, колегія суддів КАС ВС виходить з наступного.
Як зазначено вище спірними податковими повідомленнями-рішеннями до позивача застосовано штраф за порушення строків сплати сум грошового зобов`язання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) та порушення граничних термінів реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних.
Перевіряючи наявність у діях позивача складу податкових правопорушень, про які стверджує контролюючий орган у висновках акта камеральної перевірки, суди попередніх інстанцій, звертаючись до релевантних приписів ПК України, зазначили про таке.
Статтею 57 ПК України визначено строки сплати податкового зобов`язання.
Згідно із приписами пункту 57.1 вказаної статті (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За приписами статті 126 ПК України, якою встановлено відповідальність за порушення правил сплати (перерахування) податків, у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання (…) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу в таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.
Як установили суди попередніх інстанцій із наявних у справі матеріалів, ТОВ «Білоцерківвода» є суб`єктом господарювання, що надає послуги централізованого водопостачання та водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем). Податковий борг, з якого контролюючий орган розраховував штрафні санкції, виник у позивача з огляду на невідповідність фактичної вартості послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися Національною комісією, яка здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.
Наполягаючи на безпідставності прийнятих відповідачем податкових повідомлень-рішень позивач звертав увагу на те, що статтею 31 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21 грудня 2016 року №1801-VIII установлено наступне: перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення різниці між фактичною вартістю теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню такі послуги, та тарифами, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, здійснюється із загального фонду державного бюджету в обсязі, що відповідає обсягу надходжень від погашення податкового боргу, в тому числі реструктуризованого або розстроченого (відстроченого), з податку на додану вартість (з урахуванням штрафних санкцій, пені та процентів, нарахованих на суму цього розстроченого (відстроченого) боргу), та спеціального фонду державного бюджету за рахунок джерел, визначених пунктами 13 і 14 статті 11 цього Закону, що сплачуються підприємствами електроенергетичної, нафтогазової, вугільної галузей, підприємствами, що надають послуги з виробництва, транспортування та постачання теплової енергії, підприємствами централізованого водопостачання та водовідведення, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, на суму заборгованості, що не була відшкодована станом на 1 січня 2016 року, з урахуванням проведених у минулих роках розрахунків.
Своєю чергою, механізм погашення заборгованості перед бюджетом для підприємств урегульовано положеннями Порядку та умов надання у 2017 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення різниці між фактичною вартістю теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню такі послуги, та тарифами, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 18 травня 2017 року №332 (далі - Порядок №332).
Пунктом 1 Порядку №332 визначено, що субвенція надається з державного бюджету місцевим бюджетам для погашення різниці між фактичною вартістю теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню такі послуги, за тарифами, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи органами місцевого самоврядування (далі - різниця між фактичною вартістю та тарифом), за рахунок джерел, зазначених у статті 31 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», та джерел наповнення спеціального фонду державного бюджету, визначених пунктами 13 і 14 статті 11 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», згідно з розподілом, наведеним у додатку 1.
Пунктом 2 Порядку №332 встановлено, що перерахування субвенції здійснюється на суму різниці між фактичною вартістю та тарифом, що утворилася до 1 січня 2016 року і не погашена на дату укладення договору про організацію взаєморозрахунків.
Згідно з пунктом 3 Порядку №332 підставою для проведення розрахунків з погашення різниці між фактичною вартістю та тарифом є Договір про організацію взаєморозрахунків, який укладається підприємствами, що виробляли, транспортували та постачали теплову енергію, надавали послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, централізованого водопостачання і водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) населенню та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню такі послуги (далі - надавачі послуг), та іншими учасниками розрахунків з погашення заборгованості згідно з довідкою, що підтверджує наявність в учасників розрахунків кредиторської та/або дебіторської заборгованості (без урахування пені, штрафних і фінансових санкцій) на дату укладення такого договору. Примірний договір про організацію взаєморозрахунків наведений у додатку 2.
Відповідно до пункту 8 Порядку №332 Казначейство перевіряє договори про організацію взаєморозрахунків та подає щомісяця до 9 і 24 числа Мінфіну та Мінрегіону інформацію про зобов`язання, що підлягають відшкодуванню за рахунок субвенції, в розрізі надавачів послуг. Мінрегіон узагальнює подані відповідно до пункту 7 цих Порядку та умов документи, формує узагальнений реєстр договорів про організацію взаєморозрахунків та подає його щомісяця до 10 і 25 числа Мінфіну. Мінфін на підставі поданої Казначейством інформації та поданого Мінрегіоном узагальненого реєстру договорів про організацію взаєморозрахунків приймає рішення про перерахування субвенції згідно з розподілом, яке доводиться до відома Казначейства.
Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що між Головним управлінням Державної казначейської служби у Київській області, Департаментом фінансів Київської облдержадміністрації, Фінансовим управлінням Білоцерківської міської ради, Департаментом житлово-комунального господарства Білоцерківської міської ради та ТОВ «Білоцерківвода» укладено Договір про організацію взаєморозрахунків від 7 серпня 2017 року №03/332 на суму 8' 221' 700 грн та Договір про організацію взаєморозрахунків від 5 грудня 2017 року №12/332 на суму 1' 641' 600 грн. За умовами вказаних договорів сторони, з метою їх виконання, зобов`язалися не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору.
За таких обставин суди виснували, що погашення податкового боргу позивача мало б відбуватись на підставі та на умовах договорів про організацію взаєморозрахунків відповідно до механізму погашення податкової заборгованості за рахунок субвенцій з Державного бюджету місцевим бюджетам для погашення заборгованості з різниці в тарифах, як передбачено Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», а також в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України №332. Поряд із тим, як установлено в цій справі, Міністерством фінансів України не було прийнято рішення про перерахування субвенції згідно з розподілом відповідно до визначених вище договорів про проведення взаєморозрахунків. З цього суди резюмували, що невиконання державою своїх зобов`язань щодо перерахування субвенції фактично призвело до того, що у позивача утворилась заборгованість зі сплати податку на додану вартість та відбулось прострочення його сплати, тобто, позивач не з власної волі не здійснював перерахування податкових зобов`язань до бюджету, а внаслідок невиконання зобов`язань держави перед позивачем щодо надходження коштів субвенції, встановивши, таким чином, причинно-наслідковий зв`язок між цими подіями.
Такі висновки судів зроблені із урахуванням практики Верховного Суду щодо обставин неперерахування підприємству субвенції із державного бюджету та, як наслідок, порушення таким платником податків строків сплати узгоджених сум грошових зобов`язань (постанови КАС ВС від 31 травня 2019 року у справі №820/4728/17, від 15 червня 2022 року у справі 640/18282/19 тощо).
Поряд з тим, не вирішуючи наперед питання правильності застосування судам норм матеріального права, колегія суддів КАС ВС уважає передчасним висновок судів попередніх інстанцій про повну відсутність у даному випадку підстав для застосування до позивача вимог статей 57, 126 ПК України.
Так, у ході розгляду справи в судах попередніх інстанцій відповідач, посилаючись на витяги з ІС «Податковий блок», доводив, що станом на 31 грудня 2017 року сума заборгованості позивача зі сплати зобов`язань з податку на додану вартість становила 14' 176' 679,89 грн. Тобто сума цільової субвенції з різниці в тарифах в розмірі 9' 863' 300,00 грн, що підлягала перерахуванню позивачеві на підставі Договорів про організацію взаєморозрахунків, завідомо не була достатньою для погашення суми податкового боргу з ПДВ, яка обліковувалась станом на 31 грудня 2017 року. У подальшому, сума недоїмки зі сплати ПДВ збільшувалася, і, станом на 31 січня 2019 року становила вже 22' 279' 796,28 грн, що більш, ніж удвічі перевищує суми очікуваних надходжень. Указані фактичні обставини та їх вплив на установлення причинно-наслідкового зв`язку між нормами податкового законодавства, платником і державою, не були досліджені й оцінені судами попередніх інстанцій, хоча саме їх існуванням відповідач доводив те, що станом на дату настання термінів сплати узгоджених грошових зобов`язань, несвоєчасність сплати яких встановлено в ході проведення камеральної перевірки, сума недоїмки позивача зі сплати ПДВ значно перевищувала суму неперерахованих цільових субвенцій з різниці в тарифах, які, за висновками судів, мали б спрямовуватись до державного бюджету для погашення податкової заборгованості. 
Стверджуючи ж про існування причинно-наслідкового зв`язку між неперерахуванням коштів субвенції з різниці в тарифах та виникненням у позивача податкової заборгованості з ПДВ станом на граничні дати сплати податкових зобов`язань суди також не здійснили посилань на відповідні докази (у розрізі періодів, сум коштів).
Відсутність висновків з окреслених питань позбавляє суд касаційної інстанції можливості перевірити обґрунтованість доводів контролюючого органу, озвучених в касаційній скарзі, та підтвердити висновок судів попередніх інстанцій про відсутність у податкового органу в даному випадку правових підстав для застосування до позивача штрафних санкцій відповідно до статей 57, 126 ПК України (податкове повідомлення-рішення від 13 лютого 2020 року № 0029265004).
Своєю чергою, досліджуючи обставини щодо порушення позивачем граничних термінів реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних (податкове повідомлення-рішення від 13 лютого 2020 року № 0028885004), та, як наслідок, наявність підстав до застосування у зв`язку із цим штрафних санкцій відповідно до статті 120-1 ПК України, суди попередніх інстанцій встановили наступне.
У 2015 році позивач отримав субвенцію з державного бюджету України в сумі 5'429'259 грн (на підставі договору від 13 липня 2015 року №2 про організацію взаєморозрахунків) та в сумі 4'646'993 грн (на підставі договору від 30 листопада 2015 року №55/375 про організацію взаєморозрахунків). Кошти субвенції, відповідно до їх цільового використання, товариством були направлені на погашення заборгованості з податку на додану вартість. Однак, органи державної фіскальної служби не зарахували суми субвенції на рахунок позивача у системі електронного адміністрування податку на додану вартість. 
Так, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 січня 2017 року у справі №826/3740/16, яка набрала законної сили 10 травня 2017 року, зобов`язано Державну фіскальну службу України зарахувати шляхом збільшення сум поповнення електронного рахунку ТОВ «Білоцерківвода» №37510000159915 у системі електронного адміністрування податку на додану вартість платника кошти в сумі 10' 076' 252 грн, відповідно до договору №2 про організацію взаєморозрахунків від 13 липня 2015 року та договору №55/375 про організацію взаєморозрахунків від 30 листопада 2015 року.
З урахуванням викладеного суди зробили висновок, що із суми, яка відповідно до постанови Окружного адміністративного суду м. Києва у справі №826/3740/16 мала бути спрямована на поповнення електронного рахунку, позивачу зараховано лише суму 2' 511' 256,17 грн, а решта коштів так і не була зарахована. Відтак, на думку судів попередніх інстанцій, відсутність на рахунку позивача в системі електронного адміністрування податку на додану вартість необхідного ліміту (з вини контролюючого органу) обумовило неможливість реєстрації податкових накладних в ЄРПН.
Поряд із тим, роблячи такий висновок, суди залишили поза увагою довід контролюючого органу про те, що з огляду на приписи пункту 200^-1.9 статті 200^-1 ПК України з 1 січня 2017 року у позивача виникло право реєстрації податкових накладних у межах суми показника ?Перевищ (загальна сума перевищення податкових зобов`язань, зазначених платником у поданих податкових деклараціях, над сумою податку, що міститься в складених таким платником податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних) без врахування показника реєстраційного ліміту. Як зазначає відповідач, на підтвердження своїх доводів ним надавалися до суду докази здійснення реєстрації позивачем податкових накладних в ЄРПН у межах показника ?Перевищ, які, однак, залишились поза межами дослідження судів попередніх інстанцій.
Таким чином, за наявного мотивування судами попередніх інстанцій своїх рішень, колегія суддів не може стверджувати в цій справі про повне і всебічне з`ясування судами її обставин, зокрема, про таке, яке б повною мірою підтверджувало чи спростовувало факт учинення позивачем податкових правопорушень, про які йде мова.
Своєю чергою, доводи й аргументи заявника касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, знайшли підтвердження лише частково під час касаційного перегляду справи.
Відповідно до статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
За правилами частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або; 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; 4) суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.
Згідно з частиною четвертою статті 353 КАС України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Колегія суддів вважає, що порушення норм процесуального права щодо повноти встановлення обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, допущені як судом апеляційної, так і судом першої інстанції, відтак справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 344, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду 
п о с т а н о в и в :
Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу ДПС України, - задовольнити частково.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2022 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2023 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуюча суддя                                                                              І.Л. Желтобрюх 

Судді                                                                                                    О.В. Білоус

                                                                                                             Н.Є. Блажівська