ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий суддя у першій інстанції: Кузан Р.І.

20 грудня 2023 року	Львів	Справа № 380/21470/23 пров. № А/857/21588/23	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді:                                         Бруновської Н.В.
суддів:                                                             Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2023 року   у справі № 380/21470/23 за адміністративним позовом Державного підприємства "Львіввугілля" до   Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,-
ВСТАНОВИВ :
13.09.2023р. позивач, Державне підприємство "Львіввугілля" звернувся з позовом до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність щодо ненадання ідентифікатору доступу для ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження №29673578 та зняття арешту накладеного Постановами Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області №29673578 від 28.10.2015р. та від 13.11.2015;
- зняти арешт, накладений постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області №29673578 від 27.10.2015р. на все нерухоме майно (за винятком будівлі складу обладнання загальною площею 858,4 кв.м, будівлі кріпоремонтного цеху (гідро цеху), поз. 1А-1, загальна площа 546,6 кв.м. за адресою: Львівська обл., Сокальський р-н, с. Сілець, присілок Солтиси, 754) Державного підприємства «Львіввугілля» (місцезнаходження: 80000, Львівська область, м. Сокаль, вул. Б. Хмельницького, 26, код ЄДРПОУ 32323256);
- зняти арешт, накладений постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області №29673578 від 13.11.2015р. на все нерухоме майно (за винятком будівлі складу обладнання загальною площею 858,4 кв.м, будівлі кріпоремонтного цеху (гідро цеху), поз. 1А-1, загальна площа 546,6 кв.м. за адресою: Львівська обл., Сокальський р-н, с. Сілець, присілок Солтиси, 754) Державного підприємства «Львіввугілля» (місцезнаходження: 80000, Львівська область, м. Сокаль, вул. Б. Хмельницького, 26, код ЄДРПОУ 32323256). 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 02.11.2023р. позов задоволено.
Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. 
Апелянт просить суд, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02.11.2023р. скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю.
ч.1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п.3 ч. 1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що у Відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області перебувало виконавче провадження №29673578 з виконання виконавчого листа №2a-6479, який виданий 10.10.2011р. Львівським окружним адміністративним судом про стягнення з ДП “Львіввугілля” на користь УПФ в Сокальському районі Львівської області боргу в сумі 969519,10 грн.
Із змісту інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна видно, що щодо нерухомого майна ДП “Львіввугілля” наявні такі обтяження:
- номер запису про обтяження 11794601 (спеціальний розділ) від 28.10.2015р. на підставі постанови №29673578, яка видана 27.10.2015р. ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській області, накладено обтяження на все нерухоме майно ДП “Львіввугілля”;
- номер запису про обтяження 12032603 (спеціальний розділ) від 13.11.2015р. на підставі заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень б/н від 13.11.2015р., яка видана Відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області на підставі постанови №29673578 від 13.11.2015р. Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області, обтяжене все нерухоме майно ДП “Львіввугілля”.
ДП “Львіввугілля” звернувся до Головного територіального управління юстиції у Львівській області та Відділу Державної виконавчої служби Сокальського районного управління юстиції із заявою від 24.07.2023р. №6/1223 про зняття арештів з нерухомого майна ДІІ “Львіввугілля” у відповідності до ст.39 Закону України “Про виконавче провадження”, накладених відповідно до постанов №29673578 від 27.10.2015р. та №29673578 від 13.11.2015р. 
07.08.2023р. Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції листом №4828/61-23/2583 повідомив позивача, що у відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області перебувало виконавче провадження №29673578 з виконання виконавчого листа №2a-6479, який виданий 10.10.2011р. Львівським окружним адміністративним судом про стягнення з ДП “Львіввугілля” на користь УПФ в Сокальському районі Львівської області боргу в сумі 969519,10 грн., по якому державним виконавцем 06.06.2013р. винесено Постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п.9 ч.1 ст.47 Закону України “Про виконавче провадження”. 
Крім того, повідомлено, що згідно п.9.9. ч.9 Наказу №2274/5 від 25.12.2008р. “Про затвердження Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби” строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить один рік. Виконавчі провадження, строки зберігання яких закінчилися, підлягають знищенню.
За інформацією Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції матеріали виконавчого провадження, в межах якого накладено арешт на майно ДП “Львіввугілля”, на даний час знищені відповідно до Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 25.12.2008р. №2274/5.
Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016р. та Законом України “Про виконавче провадження” від 21.04.1999р. №606-XIV (далі - Закон України №606-XIV/в редакцій чинній на момент виникнення обставин щодо накладення арешту).
ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VІІІ визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Тобто, підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема:
-виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України (п.1 ч.1 ст.3 ЗУ №1404-VІІІ).
ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VІІІ встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно  до ч.ч. 5, 6 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VІІІ виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
ч.2 ст.25 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV передбачено, що виконавець зобов`язаний провести виконавчі дії та виконати рішення, не пов`язані з реалізацією майна боржника, не пізніше ніж у двомісячний строк з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Продовження зазначеного строку можливе лише у випадках, передбачених цим Законом.
ст.50 Закону України «Про виконавче провадження»  №606-XIV визначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті (опису), вилученні та примусовій реалізації.
Стягнення за виконавчими документами в першу чергу звертається на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, в тому числі кошти на рахунках та вкладах боржника в установах банків та інших кредитних організаціях, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів.
Стягнення на майно боржника звертається в розмірах і обсягах, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням витрат на виконання та стягнення виконавчого збору. У випадках коли боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.
В ст.55 Закону України «Про виконавче провадження»  №606-XIV видно, що арешт майна полягає у проведенні його опису, оголошенні заборони розпоряджатися ним, а у разі потреби - в обмеженні права користування майном або його вилученні у боржника та передачі на зберігання іншим особам. Види, обсяги і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.
Порушення заборони державного виконавця розпоряджатися або користуватися майном, на яке накладено арешт, тягне за собою відповідальність зберігача майна, передбачену законом.
Арешт застосовується:
1) для забезпечення збереження майна боржника, що підлягає наступній передачі стягувачеві або реалізації;
2) для виконання рішення про конфіскацію майна боржника;
3) при виконанні ухвали суду про накладення арешту на майно, що належить відповідачу і знаходиться у нього чи в інших осіб.
Колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що із матеріалів справи чітко видно, що виконавче провадження, в рамках якого накладено арешт на майно ДП “Львіввугілля” знищено.
Згідно п.9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25.12.2008р. №2274/5, строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 (один) рік.
п.9.10 вказаного Порядку визначено, що роботи з документами в органах державної виконавчої служби завершені виконавчі провадження включаються в акт про вилучення виконавчих проваджень для знищення (додаток 17), якщо передбачений для них строк зберігання закінчився до 1 січня року, в якому складений акт.
Колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що із змісту Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби чітко видно, що знищенню підлягають лише завершені виконавчі провадження.
Доказів того, що виконавче провадження №29673578 не закінчено апелянт не надав суду.
Відповідно до п.9 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.
За положенням ст.30 Закону України «Про виконавче провадження»  №606-XIV повернення виконавчого документа стягувачу свідчить про завершення виконавчого провадження.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу апелянта також і на те, що наслідки завершення виконавчого провадження врегульовані ст.50 Закону України «Про виконавче провадження»  №606-XIV. Цією нормою встановлено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії,  необхідні  у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
ч.1 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження»  №1404-VIII встановлено, у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), припинення виконавчого провадження у разі поновлення судом строку подання апеляційної скарги або прийняття такої апеляційної скарги до розгляду, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
Отже, враховуючи наведені норми та зважаючи на те, що виконавче провадження, у межах якого прийнято постанови про накладення спірного в межах даної справи арешту, знищено, а виконавчий лист №2а-6479 на підставі його відкрито виконавче провадження №29673578 повернутий 06.06.2013р. стягувачу без виконання, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції при завершенні виконавчого провадження не застосовано наслідки, встановлені ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV, якою чітко встановлено, що у разі завершення виконавчого провадження припиняється чинність арешту майна боржника. 
Суд апеляційної інстанції звертає увагу апелянта також і на ту обставину, що Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції не надав жодних належних та допустимих доказів повторного пред`явлення виконавчого листа №2а-6479 до виконання та наявності виконавчого провадження з примусового виконання такого.
За висновками Верховного Суду,  які викладені у постанові від 03.11.2021р. (справа № 161/14034/20), наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності чинного виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
ч.4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження»  №1404-VIII встановлено перелік підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, а саме:
1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;
2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;
3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;
4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;
5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;
6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;
7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;
8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;
9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII “Прикінцеві та перехідні положення” цього Закону;
10) отримання виконавцем від Державного концерну “Укроборонпром”, акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну “Укроборонпром”, державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну “Укроборонпром” або на момент припинення Державного концерну “Укроборонпром” було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України “Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності”, звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України “Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності”.
В свою чергу, ч.5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII встановлено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Враховуючи те, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна наявні арешти нерухомого майна із реєстраційними №11794601 та №12032603 на підставі постанов про арешт майна боржника №29673578 від 27.10.2015р. та №29673578 від 13.11.2015р. Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Львівській області. Тобто, в межах виконавчого провадження №29673578 накладено арешт на все нерухоме майно ДП “Львіввугілля”.
Із змісту листа Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області від 07.08.2023р. №4828/61-23/2583, у виконавчому провадженні №29673578 з примусового виконання виконавчого листа №2a-6479,  виданого 10.10.2011р. Львівським окружним адміністративним судом про стягнення з ДП “Львіввугілля” на користь УПФ в Сокальському районі Львівської області боргу в сумі 969519,10 грн, державним виконавцем 06.06.2013р. винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п.9 ч.1 ст.47 Закону України “Про виконавче провадження”. Зокрема, матеріали виконавчого провадження, в межах якого накладено арешт на майно позивача, знищені відповідно до Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 25.12.2008р. №2274/5.
Отже, колегія суддів зазначає, що матеріали виконавчого провадження №29673578 після повернення виконавчого документа стягувачу знищено, однак арешт на майно ДП “Львіввугілля”, який накладено державним виконавцем постановами №29673578 від 27.10.2015р., №29673578р. від 13.11.2015р.  не знятий. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, діяв не у спосіб визначений законом та Конституцією України.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, п.29).
Також згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
В ст.242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції – залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2023 року   у справі № 380/21470/23- без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н. В. Бруновська 	
судді	 	Р. Б. Хобор 	
 	 	Р. М. Шавель  	
Повне судове рішення складено 20.12.2023р.