ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2023 року 
м. Київ
справа № 140/3530/19
адміністративне провадження № К/990/4300/23, К/990/4824/23 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Уханенка С.А.,
суддів - Кашпур О.В., Радишевської О.Р., 
розглянув у письмовому провадженні як суд касаційної інстанції справу
за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Волинської обласної прокуратури про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, провадження в якій відкрито
за касаційними скаргами Офісу Генерального прокурора і Волинської обласної прокуратури на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 січня 2021 року (головуючий суддя Волдінер Ф.А.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 грудня 2022 року (головуючий суддя Святецький В.В. , судді Гудим Л.Я.,  Довгополов О.М.),
У С Т А Н О В И В:
I. Суть спору 
1. У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Генеральної прокуратури України та Прокуратури Волинської області, в якому, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просив: визнати протиправним і скасувати наказ Генерального прокурора України від 23.12.2011 №2086к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», яким його звільнено із займаної посади з позбавленням класного чину старшого радника юстиції, присвоєного наказом Генерального прокурора України від 13.05.2003 №433; поновити його на посаді прокурора Ківерцівського району Волинської області або на рівнозначній посаді з 24 грудня 2011 року; стягнути з Прокуратури Волинської області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 24 грудня 2011 року до моменту фактичного поновлення на публічній службі; стягнути з відповідачів на його користь 3000000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.
2. Позов обґрунтував тим, що оскаржуваним наказом Генерального прокурора України його незаконно звільнено з посади прокурора, оскільки на момент його звільнення відповідач не мав достатньо обґрунтованих і законних підстав стверджувати про порушення ним Присяги працівника прокуратури та вчинення проступку, який порочить працівника прокуратури. Натомість фактично підстави притягнення його до дисциплінарної відповідальності повністю збігаються із підставами кримінального провадження, порушеного щодо нього у грудні 2011 року Генеральною прокуратурою України за ч. 3 ст. 368 Кримінального кодексу України (далі - КК України). На момент притягнення його до дисциплінарної відповідальності не було вироку суду у вказаній кримінальній справі. Водночас вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 21 травня 2019 року, залишеним без змін ухвалою Рівненського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року, його визнано невинним у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 368 КК України і по суду виправдано за недоведеністю його участі у вчиненні інкримінованого злочину. Наведене, на думку позивача, свідчить про відсутність підстав для притягнення його до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з посади.
ІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
3. Ухвалами Волинського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2020 року і від 18 листопада 2020 року замінено первісних відповідачів Генеральну прокуратуру України та Прокуратуру Волинської області на належних - Офіс Генерального прокурора та Волинську обласну прокуратуру.
4. Справа розглядалася судами неодноразово.
5. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 26 січня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України від 23.12.2011 №2086к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», яким прокурора Ківерцівського району Волинської області ОСОБА_1 звільнено із займаної посади із позбавленням його класного чину старшого радника юстиції, присвоєного наказом Генерального прокурора України від 13.05.2003 №433к. Поновлено ОСОБА_1 в системі прокуратури України на посаді, рівнозначній посаді прокурора Ківерцівського району Волинської області з 26 грудня 2011 року. Стягнуто солідарно з Волинської обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн. Стягнуто з Волинської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі, визначеному відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 за період з 24 грудня 2011 року по 25 січня 2021 року включно. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
6. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2021 року скасовано рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 січня 2021 року та залишено позов без розгляду з підстави пропуску позивачем без поважних причин строку звернення до суду.
7. Постановою Верховного Суду від 08 грудня 2021 року скасовано постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2021 року, а справу направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції з мотивів неповного дослідження судом апеляційної інстанції всіх обставин і ненадання правової оцінки всім доводам сторін щодо строку звернення до суду з цим позовом.
8. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2022 року залишено без змін рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 січня 2021 року.
9. Постановою Верховного Суду від 03 листопада 2022 року скасовано постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2022 року та направлено справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції у зв`язку з невирішенням судом питання щодо строку звернення до суду з цим позовом.
10. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 грудня 2022 року залишено без змін рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 січня 2021 року.
11. Ухвалюючи рішення по суті позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що матеріали дисциплінарного провадження щодо ОСОБА_1 повністю відтворюють відомості, викладені в постанові про порушення кримінальної справи від 14.12.2011. Натомість службовим розслідуванням не встановлено жодних інших обставин та не надано власної оцінки подіям, які стали підставою для його призначення, з точки зору наявності в діях позивача ознак дисциплінарного проступку. У зв`язку з цим суди дійшли висновку про незаконність звільнення позивача в порядку дисциплінарного стягнення та наявність підстав для поновлення його на посаді з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також для стягнення на його користь моральної шкоди, заподіяної незаконним звільненням.
12. Вирішуючи питання щодо строку звернення до суду з цим позовом, суд апеляційної інстанції послався на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 08 грудня 2021 року в цій справі, та дійшов висновку, що хоча позивач формально й пропустив строк, було би несправедливим позбавити його права захистити свої права, порушені незаконним звільненням.
III. Провадження в суді касаційної інстанції
13. У касаційних скаргах Офіс Генерального прокурора і Волинська обласна прокуратура, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, просять скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 січня 2021 року і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 грудня 2022 року, а позовну заяву залишити без розгляду.
14. За доводами відповідачів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував положення частин третьої і четвертої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) щодо наслідків пропуску строків звернення до суду без урахування висновку щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах, сформованого у постанові Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №240/19150/20, відповідно до якого перебування особи під вартою або під арештом жодним чином не обмежує її у зверненні до адміністративного суду за захистом своїх прав. Зазначають, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про поважність причин пропуску строку на підставі доводів позивача, не підтверджених належними і допустимими доказами.
15. У відзиві на касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора позивач просить відмовити в її задоволенні та залишити оскаржувані судові рішення без змін, уважаючи їх законними і обґрунтованими. Спростовуючи аргументи відповідача в частині пропуску ним без поважних причин строку звернення до суду, позивач вказує на те, що його кримінальне переслідування протягом 9 років є безспірним підтвердженням здійснення тиску на нього і його сім`ю з боку правоохоронних органів та неможливості звернення до суду з позовом про поновлення на посаді. Як стверджує позивач, без виправдувального вироку суду він би не зміг реально поновитися на посаді прокурора та в подальшому працювати в органі, який паралельно здійснював державне обвинувачення щодо нього. Водночас його звернення до суду з позовом щодо пенсійних виплат та до Європейського суду з прав людини зі скаргою щодо незаконного тримання під вартою, на що звертає увагу відповідач, були вимушеними спробами захисту прав та законних інтересів з метою забезпечення належних умов життя для нього і членів його сім`ї.
16. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів виходить з такого.
IV. Установлені судами фактичні обставини справи
17. ОСОБА_1 працював в органах прокуратури з 01 серпня 1989 року.
18. Наказом Генерального прокурора України від 09.09.2010 №1215к позивач призначений на посаду прокурора Ківерцівського району Волинської області.
19. 14 грудня 2011 року заступником Генерального прокурора України порушено кримінальну справу щодо судді Ківерцівського районного суду Волинської області ОСОБА_3 і прокурора того ж району ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 368 КК України.
20. Як убачається з постанови про порушення кримінальної справи, у провадженні заступника голови Ківерцівського районного суду Волинської області ОСОБА_3 перебувала кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст. 152, ч. 2 ст. 186 КК України. Прокурор району ОСОБА_1 та заступник голови районного суду ОСОБА_3 , бажаючи незаконно збагатитися, у листопаді 2011 року вступили у злочинну змову, спрямовану на одержання шляхом вимагання хабара в сумі 5500 доларів США від ОСОБА_6 , за вчинення ними з використанням службового становища дій в інтересах пасинка останнього ОСОБА_4 .
21. 14 грудня 2011 року ОСОБА_1 був затриманий в порядку ст. 115 КПК України, а 21 грудня 2011 року йому пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.
22. 22 грудня 2011 року прокурор Волинської області направив Генеральному прокурору України подання про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Ківерцівського району Волинської області та органів прокуратури з позбавленням його класного чину.
23. Наказом Генерального прокурора України від 23.12.2011 №2086к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» на підставі статей 46-2, 48 Закону України «Про прокуратуру», частини першої статті 8, пункту 6 статті 9, статті 11 Дисциплінарного статуту прокуратури України та пункту 10 Положення про класні чини працівників органів прокуратури України, за вчинення проступку, який порочить працівника прокуратури, прокурора Ківерцівського району Волинської області ОСОБА_1 звільнено із займаної посади з позбавленням його класного чину старшого радника юстиції, присвоєного наказом Генерального прокурора України від 13.05.2003 № 433.
24. Із вказаним наказом позивач ознайомився 29 грудня 2011 року.
25. Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 21 травня 2019 року у справі 1715/6764/12, залишеним без змін ухвалою Рівненського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року, ОСОБА_1 визнано невинним у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 368 КК України і по суду виправдано за недоведеністю його участі у вчиненні інкримінованого злочину.
V. Позиція Верховного Суду
26. За приписами частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
27. Касаційне провадження у цій справі відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, в межах доводів відповідачів про неправильне застосування судом апеляційної інстанції положень статті 123 КАС України щодо наслідків пропуску строків звернення до суду та не врахування висновку Верховного Суду щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах, сформованого у постанові від 16 листопада 2022 року у справі №240/19150/20.
28. Отже, судові рішення підлягають касаційному перегляду виключно в частині вирішення питання про визначення строку звернення до адміністративного суду з цим позовом та його дотримання позивачем.
29. Згідно зі статтею 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
30. Відповідно до частини першої статті 99 КАС України (у редакції, чинній до 15.12.2017 - на час виникнення у позивача права звернення до суду з цим позовом) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. 
31. Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
32. Згідно з частиною третьою статті 99 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
33. Ці норми збережені у статті 122 КАС України в редакції, чинній з 15.12.2017.
34. У розумінні пункту 17 частини першої статті 4 КАС України (пункту 15 частини першої статті 3 КАС України у редакції, чинній до 15.12.2017), професійна діяльність прокурорів є публічною службою.
35. З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що строк звернення до суду у справі про звільнення з посади прокурора становить один місяць, який обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав.
36. Як установлено судами, з оскаржуваним наказом Генерального прокурора України від 23.12.2011 №2086к ОСОБА_1 ознайомився 29.12.2011, тоді як до суду з цим позовом звернувся лише 02.12.2019, тобто з пропуском установленого законом строку майже на вісім років.
37. Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду визначені у статті 123 КАС України (у редакції, чинній на час вирішення судами питання про поновлення строку), відповідно до якої у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку (частина перша). Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву (частина друга). Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду (частина третя). Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду (частина четверта).
38. У клопотанні про поновлення строку звернення до суду від 26.12.2019, поданому на виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, ОСОБА_1 назвав причинами пропуску строку тримання його під вартою з 14.12.2011 по 06.02.2013 та з 09.02.2016 по 03.06.2016, погіршення у зв`язку з цим стану його здоров`я, встановлення йому другої групи інвалідності та потребу в систематичному стаціонарному лікуванні, здійснення на нього і членів його сім`ї тиску та залякування з боку державних органів, зокрема, позбавлення його права на пенсійне забезпечення, внаслідок чого з метою запобігання настання негативних наслідків для його сім`ї та задля їхньої особистої безпеки він не вчиняв жодних дій щодо оскарження тих чи інших незаконних рішень суб`єктів владних повноважень, зниження цих ризиків лише після набрання законної сили виправдувальним вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 21 травня 2019 року.
39. Під час розгляду цієї справи суди попередніх інстанцій неодноразово вирішували питання про поважність зазначених позивачем причин пропуску строку звернення до суду.
40. Так, в ухвалі Волинського окружного адміністративного суду від 02 січня 2020 року про повернення позовної заяви суд першої інстанції дійшов висновку про неповажність наведених позивачем підстав для поновлення строку, вказавши, що зазначені позивачем обставини не свідчать про позбавлення його можливості протягом дев`яти років з часу винесення оскаржуваного наказу звернутися до суду з відповідним позовом.
41. Скасовуючи ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 02 січня 2020 року, Восьмий апеляційний адміністративний суд у постанові від 19 травня 2020 року зауважив, що суд першої інстанції не приділив належної уваги зазначеним позивачем обставинам, не перевірив їх належним чином, обмежившись поверхневим дослідженням матеріалів справи. Зокрема, суд не встановив та не перевірив, чи чинився тиск та залякування на позивача з боку державних органів, в чому він полягав, чи звертався позивач за захистом від такого впливу, які докази на підтвердження цих обставин може надати.
42. Повторно вирішуючи питання щодо строку звернення до суду з цим позовом, Волинський окружний адміністративний суд в ухвалі від 18 листопада 2020 року відхилив посилання позивача на тиск та залякування з боку державних органів як причину пропуску строку з мотивів ненадання останнім належних доказів на підтвердження цих обставин. Водночас суд урахував подані позивачем до суду довідки до акта огляду МСЕК про підтвердження йому другої групи інвалідності, копії епікризів хворого та інші документи, видані медичними установами, на підтвердження незадовільного стану здоров`я позивача після його звільнення з органів прокуратури і перебування під слідством. Виходячи з цього, суд першої інстанції зазначив, що хоча стаціонарне лікування не мало безперервного характеру, однак таке тривале лікування в медичних закладах свідчить про значні ускладнення здоров`я позивача, що в свою чергу не могло негативно не вплинути на можливості та здатність позивача на реалізацію свого права на звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів. Крім того, судом першої інстанції була врахована поведінка позивача, зокрема, те, що ним вживалися дії для захисту своїх прав, а саме звернення до Європейського суду з прав людини з відповідною скаргою, а також те, що позивач звернувся до адміністративного суду з цим позовом через місяць після винесення 31 жовтня 2019 року Рівненським апеляційним судом ухвали про залишення без змін виправдувального вироку Рівненського міського суду Рівненської області від 21 травня 2019 року. Відтак, суд дійшов висновку про поважність причин пропуску позивачем строку звернення до суду.
43. У постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2021 року, якою скасовано рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 січня 2021 року по суті позовних вимог та залишено позов без розгляду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про неповажність наведених позивачем підстав для поновлення строку з огляду на істотну тривалість його пропуску та наявність у позивача об`єктивної можливості звернутися до суду за виключенням періодів перебування його під вартою (з 14.12.2011 по 06.02.2013, з 09.02.2016 по 03.06.2016, загалом - 1 рік 5 місяців 20 днів) та на стаціонарному лікуванні (з 19.04.2013 по 29.04.2013, з 24.05.2013 по 11.06.2013, з 10.10.2013 по 22.10.2013, з 25.10.2013 по 07.11.2013, з 02.09.2014 по 22.19.2014, з 02.02.2015 по 20.02.2015, з 22.01.2015 по 30.01.2015, з 05.08.2015 по 11.08.2015, загалом - 3 місяці 10 днів).
44. Доводи позивача про здійснення на нього і членів його сім`ї тиску та залякування з боку державних органів апеляційний суд визнав безпідставними, оскільки на підтвердження цих доводів позивач не надав жодних належних і допустимих доказів, й позаяк зазначені обставини не перешкодили йому звернутися до Європейського суду з прав людини зі скаргою щодо незаконного затримання та тримання під вартою.
45. Суд апеляційної інстанції також зазначив про відсутність підстав для обчислення строку звернення до суду з цим позовом після набрання законної сили вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 21 травня 2019 року, враховуючи, що позивача звільнено не у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком щодо нього, а у зв`язку із вчиненням дисциплінарного проступку, який порочить його як працівника прокуратури.
46. Скасовуючи постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2021 року і направляючи справу до цього ж суду для продовження розгляду, Верховний Суд у постанові від 08 грудня 2021 року дійшов висновку про застосування судом апеляційної інстанції надто формального підходу в оскаржуваній постанові щодо питання строку звернення до суду, яке вже неодноразово вирішувалося, а також зазначив про ненадання судом апеляційної інстанції оцінки доводам позивача щодо необхідності дослідження матеріалів кримінальної справи №1715/6764/12, зокрема, судових рішень та/або врахування вже встановлених у справі №1715/6764/12 обставин.
47. Після цього Восьмий апеляційний адміністративний суд ухвалив постанову від 22 лютого 2022 року, якою залишив без змін рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 січня 2021 року.
48. При цьому, незважаючи на висновки й мотиви, з яких було скасовано попереднє рішення суду апеляційної інстанції, у постанові від 22 лютого 2022 року суд апеляційної інстанції взагалі не вирішив питання про дотримання позивачем строку звернення до суду з цим позовом, що стало підставою для ухвалення Верховним Судом постанови від 03 листопада 2022 року про скасування постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2022 року та направлення справи для продовження апеляційного розгляду.
49. Оскаржуваною постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 грудня 2022 року повторно залишено без змін рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 січня 2021 року.
50. У цій постанові суд апеляційної інстанції визнав поважними причини пропуску позивачем строку звернення до суду, пославшись на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 08 грудня 2021 року в цій справі, та зазначивши, що питання щодо поважності/неповажності пропуску строку звернення до суду слід вирішувати в контексті правомірності/неправомірності звільнення позивача. У зв`язку з цим суд дійшов висновку, що хоча позивач формально й пропустив строк, було би несправедливим позбавити його права захистити свої права, порушені незаконним звільненням.
51. Разом з тим, колегія суддів уважає принципово неправильною позицію суду апеляційної інстанції щодо другорядності вирішення питання строку звернення до суду, адже розгляд адміністративної справи по суті відбувається після перевірки судом відповідності позовної заяви вимогам процесуального закону, в тому числі щодо дотримання позивачем установленого законом строку її подання до суду.
52. Інститут строків в адміністративному судочинстві сприяє досягненню юридичної визначеності в адміністративно-процесуальних відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
53. Строк в один місяць у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби визнано законодавцем достатнім для того, щоб у справах цієї категорії особа визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за захистом своїх прав і законних інтересів.
54. Верховний Суд неодноразово висловлював подібні висновки у справах цієї категорії, зокрема, у постановах від 17 липня 2019 року у справі №821/2004/17, від 20 травня 2020 року у справі №826/14598/16, від 16 листопада 2022 року у справі №240/19150/20.
55. При цьому згідно зі сталою практикою застосування адміністративними судами положень статті 123 КАС України, поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
56. Як убачається з матеріалів справи, суди попередніх інстанцій при наданні оцінки зазначеним ОСОБА_1 причинам пропуску строку одностайно відхилили доводи позивача про чинення на нього і членів його сім`ї тиску та залякування з боку державних органів, з огляду на недоведеність цих доводів, а також одностайно виходили з поважності причини неподання позивачем цього позову в періоди перебування під вартою.
57. Хоча питання поважності причин пропуску строку в період перебування особи під вартою не було ключовим під час розгляду цієї справи, проте віднесення цього періоду до поважних причин, з огляду лише на факт перебування позивача під вартою, не відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 16 листопада 2022 року у справі №240/19150/20, які є застосовними у цій справі.
58. Водночас протилежні позиції судів стосувалися аргументів позивача щодо впливу стану його здоров`я на можливість своєчасного звернення до суду та щодо можливості реалізації цього права лише після ухвалення виправдувального вироку суду щодо нього.
59. У постанові від 07 липня 2021 року Восьмий апеляційний адміністративний суд на підставі поданих позивачем копій епікризів, довідок та іншої медичної документації дійшов висновку, що виключно перебування ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні з 19.04.2013 по 29.04.2013, з 24.05.2013 по 11.06.2013, з 10.10.2013 по 22.10.2013, з 25.10.2013 по 07.11.2013, з 02.09.2014 по 22.19.2014, з 02.02.2015 по 20.02.2015, з 22.01.2015 по 30.01.2015, з 05.08.2015 по 11.08.2015, загалом - 3 місяці 10 днів, можна визнати об`єктивно непереборною обставиною, що унеможливила своєчасне звернення до суду, тоді як в інші періоди (загалом 6 років 3 місяці 18 днів) у позивача не було перешкод, через які він не міг подати цей позов.
60. На підставі тих самих доказів і встановлених обставин суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові від 27 грудня 2022 року продублював висловлений в ухвалі від 18 листопада 2020 року висновок суду першої інстанції щодо негативного впливу систематичного лікування позивача в медичних закладах на його здатність реалізувати своє право на звернення до суду. Водночас суд апеляційної інстанції не обґрунтував, яким чином незадовільний, на думку позивача, стан його здоров`я, що не був пов`язаний зі стаціонарним перебуванням у медичних закладах, міг повністю позбавити його можливості протягом шести років (час за виключенням періодів перебування позивача під вартою та на стаціонарному лікуванні) звернутися до суду за захистом своїх трудових прав.
61. У цьому випадку суд апеляційної інстанції недоречно послався на прецедентну практику ЄСПЛ, в якій Європейський суд застерігає від занадто формального ставлення до передбачених законом вимог (надмірного формалізму), який би зашкодив справедливості судового розгляду, адже тривалість пропуску позивачем строку звернення до суду в цій справі становила не декілька днів і навіть місяців, а майже вісім років.
62. У контексті встановлених судами обставин цієї справи щодо підстави звільнення         ОСОБА_1 з посади прокурора згідно з оскаржуваним наказом Генерального прокурора України від 23.12.2011 №2086к - у зв`язку із вчиненням дисциплінарного проступку, який порочить його як працівника прокуратури, суд апеляційної інстанції дійшов безпідставного висновку про настання для позивача реальної можливості поновлення свого права після набрання законної сили вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 21 травня 2019 року, що впливало би на строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі лише за умови звільнення позивача у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком щодо нього, тобто з іншої підстави.
63. Натомість можливість оскарження позивачем наказу Генерального прокурора України від 23.12.2011 №2086к з мотивів відсутності підстав і порушення порядку притягнення його до дисциплінарної відповідальності (чим фактично й обґрунтовані позовні вимоги   ОСОБА_1 у цьому позові та рішення судів по суті позовних вимог) не залежала від результату вирішення порушеної щодо нього кримінальної справи, окремі матеріали якої, на які посилалися сторони в обґрунтування своїх вимог і заперечень, були долучені до матеріалів цієї справи.
64. При цьому мотиви, з яких Верховний Суд постановою від 08 грудня 2021 року скасував постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2021 року про залишення позову без розгляду, стосувалися необхідності перевірки судом відповідних обставин з наданням їм відповідної правової оцінки, а не вказівкою суду касаційної інстанції про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи, що суперечило би вимогам частини шостої статті 353 КАС України.
65. Відповідно до положень статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
66. За приписами частини першої статті 354 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
67. Пунктом 8 частини першої статті 240 КАС України передбачено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
68. Ураховуючи, що позивач пропустив строк звернення до суду з цим позовом і суди попередніх інстанцій ухвалили необґрунтовані рішення про поновлення цього строку, прийняті судові рішення підлягають скасуванню із залишенням позовної заяви без розгляду.
69. З огляду на результат касаційного розгляду справи, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 345, 354, 355, 356, 359 КАС України, Суд
П О С Т А Н О В И В:
1. Касаційні скарги Офісу Генерального прокурора і Волинської обласної прокуратури задовольнити.
2. Скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 січня 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 грудня 2022 року.
3. Позовну заяву ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Волинської обласної прокуратури про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди залишити без розгляду.
4. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню.
Суддя-доповідач                                                                       С.А. Уханенко

Судді:                                                                                           О.В. Кашпур

                                                                                          О.Р. Радишевська