справа № 367/1686/22                            головуючий у суді І інстанції   Мерзлий Л.В.
провадження № 22-ц/824/7604/2023    суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

       ПОСТАНОВА      
      ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

         04 грудня 2023 року                                                                                                 м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,	
 
з участю секретаря	 Щавлінського С.Р.,	
 	 	 	
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний центр», поданою представником - Небожуком Віталієм Даниловичем, на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 07 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний центр» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за період до працевлаштування, зобов`язання здійснити працевлаштування та внести запис до трудової книжки,-
 
В С Т А Н О В И В:
До Ірпінського міського суду Київської області звернулась ОСОБА_1 з позовом до Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий медичний госпіталь» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за період працевлаштування, зобов`язання здійснити працевлаштування та внести запис до трудової книжки.
У обґрунтування позову зазначено, що з 2007 року ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 або Позивачка) працювала сестрою медичною операційної клініки судинної хірургії в Національному військово-медичному клінічному центрі «Головний військовий медичний госпіталь» (далі - Госпіталь або Відповідач).
В день повномасштабного вторгнення військ російської федерації в Україну, 24 лютого 2022 року, її, як і багатьох інших працівників відпустили з роботи додому через ризики, викликані ракетними ударами ворожих військ, які могли бути направлені, в тому числі, проти Госпіталю, з огляду на його військово-медичний профіль. І повідомили, щоб були вдома до моменту окремого розпорядження керівництва і в цей період Позивачка, до того ж, перебувала на 7 (сьомому) місяці вагітності. Тому переживала не лише за себе, але й за ще ненароджену дитину і, відповідно, лише вітала таке рішення керівництва. 7 березня 2022 року, у зв`язку з пологами, що наближались, їй було оформлено медичний висновок про непрацездатність. Однак, коли на початку квітня 2022 року вона вирішила оформити відпустку у зв`язку з вагітністю та пологами і зателефонувала в бухгалтерію дізнатись, яким чином це зробити в умовах воєнного стану, їй усно повідомили, що її було звільнено. Не повіривши в це, 06.04.2022 вона надіслала Госпіталю запит із запитанням про те, чи дійсно її було звільнено з посади медичної сестри операційної клініки судинної хірурги, у цьому ж запиті вона попросила надати копію наказу про звільнення та повідомити, яким чином вона може забрати трудову книжку.
ІНФОРМАЦІЯ_1 Позивачка народила дівчинку ОСОБА_2 .
11 травня 2022 року Позивачка отримала на електронну пошту, а 16.05.2022 - по звичайній пошті відповідь Госпіталю на вказаний запит, датовану 09.05.2022.
В цьому листі Відповідач повідомив про те, що ОСОБА_1 дійсно було звільнено 28 лютого 2022 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору. І на підтвердження цих слів надано копію витягу з наказу № 28 від 28.02.2022 про звільнення Позивачки на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України. Трудову книжку при цьому було запропоновано отримати у відділі кадрів. Зрештою, у травні Позивачка таки змогла, з великими труднощами, там її отримати. Але при цьому, виявилось, що Госпіталь навіть не вніс до трудової книжки запис про її звільнення.
13.05.2022 адвокатом АО «ЛЕТРАДО», Даниленком Є. М. в інтересах ОСОБА_1 було направлено адвокатський запит № 13/05-22 про надання документів, необхідних для доведення неправомірності дії Відповідача щодо звільнення Позивача. З відповіді на цей запит та документів, що були додані до нього (лист Госпіталя №545/6/3175 від 27.05.2022), з`ясувалось, що підстава звільнення (у зв`язку із закінченням строкового трудового договору) була законною. Однак, процедура звільнення Позивача була грубо порушена. Адже наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади сестри медичної операційної клініки судинної хірургії Госпіталя в день звільнення не було їй вручено. Більше того, про сам факт звільнення Позивачку ні в цей день, ні впродовж декількох тижнів після цього не повідомляли. Більше того, Відповідач не виконав зобов`язання щодо обов`язкового працевлаштування Позивачки, яка на момент звільнення була вагітною, і не зберіг за нею середню заробітну плату на час працевлаштування. Крім того, Відповідач не вніс до трудової книжки Відповідачки запис про її звільнення.
Таким чином, при реалізації наказу Начальника Госпіталю від № 28 від 28.02.2022 Відповідач допустив грубі порушення трудового законодавства та прав Позивачки.
Також, оскільки Позивачка тривалий час не отримувала ні копії наказу про звільнення, ні трудової книжки, а також не було здійснено працевлаштування на іншу роботу, то їй має бути виплачено середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Водночас, на думку Позивачки, оскільки Відповідач не здійснив працевлаштування Позивачки у встановлений законодавством 3-місчний строк і, до того ж, не вніс до її трудової книжки запису про звільнення, то розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу має розраховуватись до дня винесення рішення суду по цій справі.
Враховуючи викладене, просить зобов`язати Національний військово-медичний клінічний центр «Головний військовий медичний госпіталь» працевлаштувати ОСОБА_1 . Стягнути з Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий медичний госпіталь» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за період до її працевлаштування, але не більше як за три місяці з дати закінчення строкового трудового договору в розмірі 50 484,20 грн. Стягнути з Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий медичний госпіталь» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 190 286,60 грн. Зобов`язати Національний військово-медичний клінічний центр «Головний військовий медичний госпіталь» внести до трудової книжки ОСОБА_1 запис про її звільнення на підставі наказу № 28 від 28.02.2022 у зв`язку із закінченням строкового трудового договору.
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 07 лютого 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий медичний госпіталь» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за період працевлаштування, зобов`язання здійснити працевлаштування та внести запис до трудової книжки, - задоволено.
Зобов`язано Національний військово-медичний клінічний центр «Головний військовий медичний госпіталь» працевлаштувати ОСОБА_1 .
Стягнуто з Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий медичний госпіталь» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за період до її працевлаштування, але не більше як за три місяці з дати закінчення строкового трудового договору в розмірі 50 484,20 грн.
Стягнуто з Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий медичний госпіталь» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 190 286,60 грн.
Зобов`язано Національний військово-медичний клінічний центр «Головний військовий медичний госпіталь» внести до трудової книжки ОСОБА_1 запис про її звільнення на підставі наказу № 28 від 28.02.2022 у зв`язку з закінченням строкового трудового договору.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, Національний військово-медичний клінічний центр «Головний військовий клінічний центр», через представника - Небожука Віталія Даниловича,  подав апеляційну скаргу.
У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. 
 
Обґрунтовує апеляційну скаргу тим, що  у зв?язку з переходом НВМКЦ «ГВКГ" на штат № 27/231-01 (воєнного часу) всі працівники 3С України підлягали звільненню, що мало наслідком припинення строкового трудового договору зі ОСОБА_1 та призначення на посаду сестрою медичною операційною - військовослужбовця. Зазначає, що приймаючи до уваги заяву від 19.12.2016 позивача про переведення за строковим трудовим договором її на військову посаду до укомплектування цієї посади військовослужбовцем та наказ № 10 відповідач діяв виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України та не порушував процедури звільнення позивача, передбачену п.2 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з закінченням строку трудового договору.
 
На переконання апелянта, твердження позивача, що відповідачу (в особі начальника - ОСОБА_3 ) та керівництву Госпіталя було добре відомо про її вагітність не можуть бути враховані судом, оскільки відповідно до Особової картки № 318/3 ОСОБА_1 в розділах IV Відпустки, V Додаткові відомості: відсутні дані щодо стану вагітності та/або її перебування у такій соціальній відпустці.
Відповідач наголошує, що керівництво в особі начальника, а також керівництво клініки судинної хірургії НВМКЦ «ГВКГ" не володіло інформацією щодо стану вагітності позивача, а інші письмові докази (заяви, довідки тощо), що засвідчують зворотне у матеріалах справи відсутні. Водночас, вказує, на відсутність позивача на робочому місці після 24 лютого 2022 року та не підтримання будь-яких контактів (засобами телефонного/стільникового зв`язку) з співробітниками та начальником клініки судинної хірургії до квітня 2022 року не сприяли інформованості керівництва НВМКЦ "ГВКГ» і обізнаності дійсному стану справ з ситуацією, що склалася з позивачем.
 
Стосовно виконання відповідачем приписів ч.1 ст. 47 КЗпП України в частині зобов`язання роботодавця у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника повідомляємо, що з початку вторгнення військ російської федерації та до травня 2022 року в Київському гарнізоні вирішувалася політичне майбутнє для Української державності, зокрема НВМКЦ "ТВКГ" перейшов з мирного часу на функціонування в умовах воєнного часу, зокрема і організація роботи його кадрового органу, відповідального за організаційно-штатні заходи.
 
Апелянт зауважував, що рішення Ірпінського міського суду Київської області від 07.02.2023 у справі № 367/1686/22 є неналежно мотивованим.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 травня 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою та надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
Однак відзив на апеляційну скаргу на адресу суду не надходив.
У судовому засіданні представники апелянта просили апеляційну скаргу задовольнити на підставі наведених в ній доводів. 
 
Інші учасники справи, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. Представником позивача подано клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. 
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з такого.
 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції встановлено, що наказом Головного військового клінічного госпіталю №64 від 23.03.2007, ОСОБА_1 прийнята медсестрою операційної клініки (судинної хірургії) з 15.03.2007.
Наказом № 91 від 05.05.2008 ОСОБА_1 з 05.05.2008 переведена медичною сестрою операційною клініки судинної хірургії.
01.09.2015 Головний військовий клінічний госпіталь перейменовано в Національний військово-медичний клінічний центр «Головний військовий клінічний госпіталь».
У зв`язку зі змінами штатного розкладу Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь», ОСОБА_1 була переведена з 31 січня 2017 року (наказ про переведення від 25.01.2017 № 10) на військову посаду операційної сестри на умовах строкового трудового договору до укомплектування цієї посади військовослужбовцем, згідно наказу Міністерства оборони України від 24.02.2013 № 902 «Про заміщення в мирний час окремих військових посад у Збройних Силах України цивільними особами».
З 24 лютого 2022 року Національний військово-медичний клінічний центр «Головний військовий клінічний госпіталь» перейшов на штат №27/231-01 в умовах воєнного стану, що являється причиною припинення строкового трудового договору з цивільними працівниками, які перебували на військових посадах.
У зв`язку з призовом на військові посади військовослужбовців, ОСОБА_1 28 лютого 2022 року (наказ про звільнення ВІД 28.02.2022 № 28) була звільнена на підставі закінчення строку трудового договору, пункт 2 статті 36 КЗпП України згідно наказу Міністерства оборони України від 29.05.2017 № 292 "Про заміщення в мирний час окремих військових посад у Збройних Силах України цивільними особами", який зареєстрований у Міністерстві юстиції України 15 червня 2017 р. за № 747/30615.
Як вбачається з наданої ОСОБА_1 копії трудової книжки серія НОМЕР_1 , запис про звільнення ОСОБА_1 з посади медичної сестри операційною клініки судинної хірургії Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» відсутній.
Згідно листа за підписом начальника Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» Казмірчука А. від 09.05.2022 № 545/6/2667, ОСОБА_1 у відповідь на запит було повідомлено про те, що останню було дійсно звільнено 28 лютого 2022 у зв`язку із закінченням строку трудового договору, п. 2 ст. 36 КЗпПУ (наказ від 28.02.2022 № 28). Зазначено також про те, що ОСОБА_1 може отримати трудову книжку за адресою закладу у відділ кадрів. Додатком до листа значиться витяг з наказу від 28.02.2022 №28.
Разом з тим, з копії виписного епікризу №18716, виданого Національним військово-медичним клінічним центром «Головний військовий клінічний госпіталь», ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному обстеженні і лікуванні у клініці гінекології в період з 09.11.2021 по 11.11.2021.
КНП «Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради» ОСОБА_1 було видано медичний висновок про тимчасову непрацездатність в період з 07.03.2022 по 10.07.2022 у зв`язку з вагітністю та пологами.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 народила дитину, що стверджується копією обмінної карти, виданої КНП «Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради».
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач не здійснив обов`язкового працевлаштування вагітної на дату звільнення Позивачки в Госпіталі або іншому підприємстві і не виплатив їй середню зарплату за період працевлаштування (але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору), то вимоги Позивачки щодо зобов`язання Відповідача здійснити таке працевлаштування та стягнути з нього середню заробітну плату, яка не була виплачена ОСОБА_1 за період працевлаштування є обґрунтованими. Крім того, у відповідності до абзацу п`ятого ст. 235 КЗпП у разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Колегія суддів не може повною мірою погодитися з висновками суду першої інстанції з таких підстав. 
Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
 
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема визнання правочину недійсним.
Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
У статті 23 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.
Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
Підставою для укладення строкового трудового договору на вимогу працівника є його заява про прийняття на роботу, в якій вказуються обставини або причини, що спонукають працівника найматися на роботу за строковим трудовим договором, а також строк, протягом якого він працює.
При укладенні трудового договору на визначений строк встановлюється погодження сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилася з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).
Строк, на який працівник наймається на роботу, обов`язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором. У трудовій книжці робиться запис без посилання на строковий характер трудових відносин.
У справі, що переглядається, у зв`язку зі змінами штатного розкладу Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь», ОСОБА_1 була переведена з 31 січня 2017 року (наказ про переведення від 25.01.2017 № 10) на військову посаду операційної сестри на умовах строкового трудового договору до укомплектування цієї посади військовослужбовцем, згідно наказу Міністерства оборони України від 24.02.2013 № 902 «Про заміщення в мирний час окремих військових посад у Збройних Силах України цивільними особами».
У пункті 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.
Відповідно до частини третьої статті 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.
Звільнення жінок, зазначених у частині третій статті 184 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку трудового договору має свої особливості.
Таке звільнення можливе, на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, зокрема, вагітних жінок провадиться з обов`язковим працевлаштуванням, однак власник зобов`язаний при цьому працевлаштувати на цьому ж або іншому підприємстві відповідно до її фаху. Розрив у часі між звільненням і працевлаштуванням у цьому випадку не допускається. Однак відносини між власником (підприємством) і працівницею з дня закінчення строку трудового договору мають істотну специфіку. Передбачено збереження за жінкою на період працевлаштування середньої заробітної плати, однак не більше ніж на три місця з дня закінчення строкового трудового договору.
Тобто звільнення на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, зокрема, вагітних жінок провадиться з обов`язковим працевлаштуванням. Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов`язок по працевлаштуванню, якщо звільненій працівниці не була надана на тому ж або іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоров`я).
Таким чином, частиною третьою статті 184 КЗпП України встановлено гарантії для окремих категорій працівників, а саме: заборонено звільнення, зокрема, вагітної жінки та передбачено обов`язкове працевлаштування у випадках її звільнення після закінчення строкового трудового договору.
Згідно зі статтею 235 КЗпП України підставою для поновлення працівника на роботі є його звільнення без законних підстав. Тому поновлено на роботі може бути лише працівника, якого звільнено незаконно, з порушенням процедури звільнення чи за межами підстав, передбачених законом чи договором або за відсутності підстав для звільнення.
У разі якщо працівника звільнено обґрунтовано, з додержанням процедури звільнення, підстав для поновлення працівника немає.
Однак при невиконанні власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом протягом трьох місяців обов`язку по працевлаштуванню звільненого працівника за пунктом 2 статті 36 КЗпП України, зокрема вагітної жінки, за заявою такої особою може вирішуватися спір не про поновлення на роботі, а про виконання зобов`язання по працевлаштуванню.
Невиконання підприємством (установою, організацією), яке провело звільнення, обов`язку по працевлаштуванню протягом трьох місяців є підставою для покладення на нього відповідно до частини другої статті 232 КЗпП України обов`язку надати на цьому або іншому підприємстві роботу, яку може виконувати працівниця, а не про поновлення на попередній роботі.
Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 21-303а13, та у постанові Великої Палати Верховного Суду № 759/19440/15 (провадження № 14-105цс18) від 16 травня 2018 року.
При цьому апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності врахування при розгляд справи, як належного та допустимого доказу, копії виписного епікризу №18716, виданого відповідачем - Національним військово-медичним клінічним центром «Головний військовий клінічний госпіталь», згідно з яким ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному обстеженні і лікуванні у клініці гінекології в період з 09.11.2021 по 11.11.2021.
Крім того, стан вагітності позивача на час звільнення підтверджується виданим КНП «Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради» ОСОБА_1 медичним висновком про тимчасову непрацездатність в період з 07.03.2022 по 10.07.2022 у зв`язку з вагітністю та пологами, а  ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 народила дитину, що стверджується копією обмінної карти, виданої КНП «Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради».
За таких обставин, доводи апелянта щодо необізнаності відповідача щодо вагітності позивачки колегія суддів оцінює критично, як такі, що спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.
 
Отже, ухвалюючи рішення у справі у цій частині, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну, встановивши, що при звільненні позивача було допущено порушення вимог чинного трудового законодавства, зокрема, звільнення позивача з роботи відбулося у період вагітності позивачки, та те, що у відповідності до статті 184 КЗпП України не допускається звільнення вагітних жінок, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про  працевлаштування позивача на посаді, що відповідає її освіті, професії (спеціальності) та кваліфікації, а також стягнення з відповідача середньої заробітної плати, яка не була виплачена ОСОБА_1 за період працевлаштування, тобто за три місяці (березень, квітень, травень 2022 року) у розмірі 50 484,20 грн.
 
Окрім того, ст. 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.
 
Відповідно до пунктів 2.4, 2.5 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція), записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до пункту 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.
 
Згідно з пунктом 4.1 та пунктом 4.2 Інструкції при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.
 
Частиною п`ятою статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
 
Таким чином, для застосування цієї норми права необхідна наявність таких умов: затримка у видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки.
 
Копія наказу про звільнення та трудова книжка позивачці у день звільнення вручені не були, трудова книжка отримана нею у травні 2022 року.
 
При цьому ураховуючи, що днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки, позивачка має право на виплату їй відповідачем середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, тобто з дня звільнення по дату фактичного отримання трудової книжки, а не по день ухвалення судового рішення.
 
Відтак, позивачка має право на відшкодування відповідачем середнього заробітку за час затримки трудової книжки, тобто фактично за ті ж три місяці (березень, квітень, травень 2022 року).
Однак при цьому, суд першої інстанції не взяв до уваги, що за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за ч. 3 ст. 184 КЗпП України, так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде неспівмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату.
Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 18 січня  2017 року у справі № 6-2912цс16.
Отже, подвійне стягнення середнього заробітку не співмірне з правами працюючого.
Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача середнього заробітку і за період до працевлаштування позивачки (березень-травень) і за час затримки видачі трудової книжки (березень-травень).
 
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за затримку трудової книжки не ґрунтується на нормах закону, що регулює спірні правовідносини.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в  рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
 
Таким чином, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, а рішення Ірпінського міського суду Київської області від 07 лютого 2023 року підлягає скасуванню у частині стягнення з Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий медичний госпіталь» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 190 286,60 грн. з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні вказаної позовної вимоги.
 
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний центр», подану представником - Небожуком Віталієм Даниловичем, на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 07 лютого 2023 року - задовольнити частково.
 
Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 07 лютого 2023 року у частині стягнення з Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий медичний госпіталь» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 190 286,60 грн. - скасувати та ухвалити в цій часині нове судове рішення, яким у задоволенні позовної вимоги про стягнення з Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий медичний госпіталь» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 190 286,60 грн. - відмовити.
 
У іншій частині рішення Ірпінського міського суду Київської області від 07 лютого 2023 року - залишити без змін.
 
Дію рішення Ірпінського міського суду Київської області від 07 лютого 2023 року у частині, залишеній без змін, поновити.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий:                                                                                           Р.В. Березовенко

Судді:                                                                                                        О.Ф. Лапчевська

       Г.І. Мостова