ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"05" жовтня 2023 р.           Справа№ 910/9545/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Тищенко О.В.
суддів:            Гончарова С.А. 
          Шаптали  Є.Ю. 

за участю секретаря судового засідання Сабалдаш О.В. 
за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 05.10.2023  

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу   Державного агентства меліорації та рибного господарства України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.07.2023 (повний текст ухвали складено 31.07.2023) 

у справі № 910/9545/23 (суддя Зеленіна Н.І.)

за позовом Державного агентства меліорації та рибного господарства України
до    Державного агентства водних ресурсів України
про    зобов`язання вчинити дії

                                        ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рух справи
Державне агентство меліорації та рибного господарства України звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного агентства водних ресурсів України про зобов`язання останнього вчинити дії з передачі в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 21.09.1998 №1482, Державному агентству меліорації та рибного господарства України об`єктів державної власності відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.08.2022 №714-р "Про передачу цілісних майнових комплексів державних підприємства, установ та організацій до сфери управління Державного агентства меліорації та рибного господарства України", а саме цілісних майнових комплексів: Мукачівського міжрайонного управління водного господарства; Тячівського міжрайонного управління водного господарства; Берегівського міжрайонного управління водного господарства; Державної організації (установа, заклад) "Ужгородське міжрайонне управління водного господарства"; Виноградівського міжрайонного управління водного господарства.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.06.2023 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 26.07.2023.
10.07.2023 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідачем заявлено клопотання про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.
19.07.2023 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив.
У підготовчому засіданні 26.07.2023 представник відповідача подав клопотання про закриття провадження у справі. 

Короткий зміст ухвали місцевого господарського суду та мотиви її постановлення 
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.07.2023 клопотання Державного агентства водних ресурсів України про закриття провадження у справі задоволено. Закрито провадження у справі №910/9545/23.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що: 
- спір між сторонами спору пов`язаний із виконанням позивачем та відповідачем управлінських функцій по управлінню об`єктами державної власності, зокрема, з виконання постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.2022 № 714-р; 
- вирішення публічно-правових спорів відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 19 КАСУ належить до юрисдикції адміністративних судів; 
- оскільки подана позовна заява не підлягає розгляду в господарських судах України,  відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України слід закрити провадження у даній справі. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погоджуючись з прийнятою ухвалою суду першої інстанції, Державне агентство меліорації та рибного господарства України 09.08.2023 звернулося безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просить суд скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.07.2023 у справі № 910/9545/23 і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. До апеляційної скарги долучено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали порушено норми матеріального та процесуального права, ухвала суду першої інстанції була прийнята при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи. 
Зокрема, скаржник посилався на те, що: 
-  у даному випадку порушеними є права Держрибагенства, як представника власника майна, управління яким здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, з урахуванням особливостей,визначених Законом України «Про управління об`єктами державної власності», а не права Держрибагенства, як центрального органу виконавчої влади; 
- відповідний спір за своєю суттю не є спором між суб`єктами владних повноважень  з приводу реалізації їх компетенції, а є спором між юридичними особами за право управління об`єктами нерухомого майна, яке приймає участь безпосередньо участь в господарській діяльності, спором щодо права власності чи іншого речового права на майно, що відповідає ст. ст. 13, 41 Конституції України, ч. 1 ст.20 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з чим спір належить до розгляду  в порядку господарського судочинства. 

Короткий змісь відзиву на апеляційну скаргу  
02.10.2023 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від Державного агентства водних ресурсів України (Держводагенство)  у встановлений судом строк надійшов відзив на апеляційну скаргу, прийнятий судом апеляційної інстанції до розгляду у відповідності до ст. 263 Господарського процесуального кодексу України, в якому Держводагенство заперечувало проти доводів апеляційної скарги, вказуючи на законність постановленої ухвали суду першої інстанції. 
Зокрема, Держводагенство посилалось на те, що ст. 8 Господарського кодексу України визначено, що держава, органи державної влади та органи місцевого самоврядування не є суб`єктами господарювання. В свою чергу, Державне агентство водних ресурсів України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра захисту довкілля та природних ресурсів і який реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства, управління, використання та відтворення поверхневих водних ресурсів. Державне агентство меліорації та рибного господарства України (Держрибагентство) також є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері рибного господарства та рибної промисловості, охорони, використання та відтворення водних біоресурсів, регулювання рибальства, меліорації земель та експлуатації державних водогосподарських об`єктів комплексного призначення, міжгосподарських зрошувальних і осушувальних систем. Жоден із зазначених органів не є суб`єктом, наділеним господарською компетенцією, і безпосередньо не здійснює організаційно-господарських повноважень щодо суб`єкта господарювання.
Таким чином, спір щодо права власності чи іншого речового права на майно у позовних вимогах Держорибагенства до Держводагенства - відсутній, а отже, справа не підлягає розгляду в межах господарського судочинства. 

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу  №    910/9545/23 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко      О.В. судді: Шаптала Є.Ю., Станік С.Р.
          Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.08.2023 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/9545/23. Відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України, за апеляційною скаргою Державного агентства меліорації та рибного господарства України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.07.2023 у справі № 910/9545/23.
28.08.2023 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 910/9545/23.
          Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.09.2023 апеляційну скаргу Державного агентства меліорації та рибного господарства України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.07.2023  у справі № 910/9545/23 залишено без руху. Надано строк для усунення недоліків.
          14.09.2023 на виконання ухвали суду про залишення апеляційної скарги без руху через канцелярію Північного апеляційного господарського суду надійшла заява скаржника про усунення недоліків з доказами надсилання апеляційної скарги Державному агентству водних ресурсів України (лист опису вкладення та накладна).
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.09.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного агентства меліорації та рибного господарства України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.07.2023  у справі № 910/9545/23, розгляд справи призначено на 05.10.2023. 
У зв`язку з перебуванням судді Станіка С.Р. у відпустці з 29.09.2023 по 06.10.2023, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями у справі №910/9545/23 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді:  Шаптала Є.Ю., Тарасенко К.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.09.2023 справу №910/9545/23 за апеляційною скаргою Державного агентства меліорації та рибного господарства України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.07.2023 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Шаптала Є.Ю., Тарасенко К.В.
У зв`язку з перебуванням судді Тарасенко К.В. у відпустці 05.10.2023 по сімейним обставинам, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями у справі №910/9545/23 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді:  Шаптала Є.Ю., Гончаров С.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.10.2023 справу №910/9545/23 за апеляційною скаргою Державного агентства меліорації та рибного господарства України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.07.2023 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Шаптала Є.Ю., Гончаров С.А. 

Явка учасників спору в судове засідання 
Представник позивача  - Державного агентства меліорації та рибного господарства України - в судовому засіданні 05.10.2023 підтримав доводи апеляційної скарги, просив скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.07.2023 у справі № 910/9545/23 і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Представник відповідача -  Державного агентства водних ресурсів України - в судовому засіданні 05.10.2023 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив суд відмовити у її задоволенін з підстав, наведених у відзиві. 

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
 Державне агентство меліорації та рибного господарства України звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного агентства водних ресурсів України про зобов`язання останнього вчинити дії з передачі в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 21.09.1998 №1482, Державному агентству меліорації та рибного господарства України об`єктів державної власності відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.08.2022 №714-р "Про передачу цілісних майнових комплексів державних підприємства, установ та організацій до сфери управління Державного агентства меліорації та рибного господарства України", а саме цілісних майнових комплексів: Мукачівського міжрайонного управління водного господарства; Тячівського міжрайонного управління водного господарства; Берегівського міжрайонного управління водного господарства; Державної організації (установа, заклад) "Ужгородське міжрайонне управління водного господарства"; Виноградівського міжрайонного управління водного господарства.
Позові вимоги мотивані  посиланням на приписи ст.ст. 13, 41 Конституції України, ч.  1 ст. 316, ст. 317, 326, 329 Цивільного кодексу України, ст. 2,ст. 133, 134, ч. 1, 2 ст. 141 Господарського кодексу України, які регулюють правовий режим майна, зокрема державного, а саме майнових комплексів, управління якими здійснюють уповноважені органи. Зокрема,  позивач стверджував, що він на підставі Положення про Державне агентство меліорації та рибного господарства України, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 30.09.2015 № 895,   Закону України «Про ууправління об`єктами державної власності», Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», Закону України «Про організації водокористувачів та стимулювання гідротехнічної меліорації земель», відповідно до розпорядження Кабінету міністрів України від 12.08.2022 № 714-р «Про передачу цілісних майнових комплексів державних підприємств, установ та організацій до сфери управління Держвного агентства меліорації та рибного господарства», здійснює прийняття до своєї сфери управління цілісні майнові комплекси організацій, зазначених у розпорядженні. Проте, передача Держводагенством 5 цілісних комплексів водогосподарських організацій, розташованих у Закарпатській області - не здійснена відповідачем в порядку, визначеному Положенням про порядок передачі об`єктів права державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.09.1998 № 1482.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.07.2023 клопотання Державного агентства водних ресурсів України про закриття провадження у справі задоволено. Закрито провадження у справі №910/9545/23 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що: 
- спір між сторонами спору пов`язаний із виконанням позивачем та відповідачем управлінських функцій по управлінню об`єктами державної власності, зокрема, з виконання постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.2022 № 714-р; 
- вирішення публічно-правових спорів відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 19 КАСУ належить до юрисдикції адміністративних судів; 
- оскільки подана позовна заява не підлягає розгляду в господарських судах України,  відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України слід закрити провадження у даній справі. 
Проте, з вказаними висновками суду першої інстанції суд апеляційної інстанції не погоджується, з огляду на наступне. 

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови
Відповідно до п. 13  ч. 1 статті 255 Господарського процесуального кодексу України визначено, що окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції, зокрема про закриття провадження у справі.  
Згідно ч. 1 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд  дійшов висновку, що оскаржувала ухвала підлягає скасуванню з огляду на наступне.
Згідно з положеннями частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Суд, здійснюючи правосуддя, забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави (підпункт 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі про призначення судом більш м`якого покарання від 2 листопада 2004 року N 15-рп/2004). Тому в контексті статті 55 Конституції України органи судової влади здійснюють функцію захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних або юридичних осіб у сфері цивільних і господарських правовідносин.
За змістом рішення Конституційний Суд України від 01.12.2004 року у справі №1-10/2004 року щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний інтерес), поняття "право" та "охоронюваний законом інтерес" особи, що вживаються в законах, знаходяться у логічно- смисловому зв`язку та означають прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, легітимний дозвіл, що є об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних потреб особи, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально- правовим засадам.
Ч. 1-4 статті 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Статтею 1 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що Господарський процесуальний кодекс України, визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах.
Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Зазначене право на звернення до суду може бути реалізоване у визначеному процесуальним законом порядку, оскільки воно зумовлене дотриманням процесуальної форми, передбаченої для цього чинним законодавством, а також встановленими ним передумовами для звернення до суду.
Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частини четвертої статті 5 КАС України, суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.
Пунктом 3 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.
Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб`єкт владних повноважень", згідно з пунктом 7 частини першої статті 4 КАС України визначається як орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Таким чином, як справу адміністративної юрисдикції розуміють переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є суб`єкт, що здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Тобто справою адміністративної юрисдикції є спір, який виник між двома (кількома) конкретними суб`єктами правовідносин, у яких хоча б один з них законодавчо уповноважений приймати рішення, надсилати приписи, давати вказівки, обов`язкові до виконання іншими учасниками правовідносин.
Натомість визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.
Отже, під час визначення предметної юрисдикції справ суд повинен виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. (вказаний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 927/999/19). 
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Як установлено матеріалами справи, які досліджені судом апеляційної інстанції виключно щодо оцінки спірних правовідносин в контексті підстав наявності або відсутності процесуальних умов для застосування судом першої інстанції п. 1 ч. 1 ст. 231Господарського процесуального кодексу України,  вимоги позивача до відповідача мотивані  посиланням на приписи ст.ст. 13, 41 Конституції України, ч.  1 ст. 316, ст. 317, 326, 329 Цивільного кодексу України, ст. 2,ст. 133, 134, ч. 1, 2 ст. 141 Господарського кодексу України, які регулюють правовий режим майна, зокрема державного, а саме майнових комплексів, управління якими здійснюють уповноважені органи.
В свою чергу, згідно зі статтями 13, 41 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Згідно пункту 6 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах щодо щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. 
Статтею 328 Цивільного кодексу України визначено презумпцію правомірності набуття права власності. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, власник не зобов`язаний у кожному випадку доводити іншим особам правомірність набуття права власності на належне йому майно. 
Статтею 329 Цивільного кодексу України визначено, що юридична особа публічного права набуває право власності на майно, передане їй у власність, та на майно, набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом.
Підстави набуття права власності поділяють на первісні (набуття права власності вперше, незалежно від волі попередніх власників) і похідні (зміна власника). Практичне значення такого поділу полягає в тому, що розглядаючи спори про захист права власності, набутого у похідний спосіб, судам необхідно враховувати імовірність наявності прав на відповідне майно в інших осіб.
Статтею 326 Цивільного кодексу України врегульовано, що у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, Управлінян майном, що є у державній власності здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що посадові особи органу державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Пунктом 3 Положення «Про Державне агентство меліорації та рибного господарства України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.2015 № 895  (далі - Положення № 895) визначено що основними завданнями Держрибагентства є: реалізація державної політики у сфері рибного господарства та рибної промисловості, охорони, використання та відтворення водних біоресурсів, регулювання рибальства, меліорації земель та експлуатації державних водогосподарських об`єктів комплексного призначення, міжгосподарських зрошувальних і осушувальних систем.
Пунктом 2 Положення № 895 передбачено, що Держрибагентство у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.
Статтею 28 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» визначено, що Міністерства, інші центральні органи виконавчої влади та їх територіальні органи звертаються до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.
У відповідності до статей 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Цілісні майнові комплекси, які відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.08.2022 №714-р «Про передачу цілісних майнових комплексів державних підприємства, установ та організацій до сфери управління Державного агентства меліорації та рибного господарства України», повинні були бути передані Держрибагентству, зокрема спірні 5 штук, перебувають на балансі відповідних бюджетних установ, створених для реалізації ними відповідних функцій. 
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції зазначає, що в контексті спірних правовідносин обґрунтованими є доводи скаржника, що у даному випадку порушеними є права Держрибагенства, як представника власника майна, управління яким здійснюється відповідно до .  1 ст. 316, ст. 317, 326, 329 Цивільного кодексу України, ст. 2, ст. 133, 134, ч. 1, 2 ст. 141 Господарського кодексу України, з урахуванням особливостей,визначених Законом України «Про управління об`єктами державної власності», а не права Держрибагенства, як центрального органу виконавчої влади.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ініційований позивачем у даній справі спір за своєю суттю не є спором між суб`єктами владних повноважень  з приводу реалізації їх компетенції, а є спором між юридичними особами за право управління об`єктами нерухомого майна, яке приймає безпосередньо участь в господарській діяльності, спором щодо права власності чи іншого речового права на майно, що відповідає ст. ст. 13, 41 Конституції України, п. 6 ч. 1 ст.20 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з чим спір належить до розгляду  в порядку господарського судочинства. 
Натомість до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого суб`єкта, а останній відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17).
Також,слід зазначити, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також запроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.
Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 Господарського процесуального кодексу України. 
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.
При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу господарського судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.
З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що спір у цій справі  є публічно-правовим і  належить до юрисдикції адміністративних судів, адже спір у цій справі є господарсько-правовим і  належить до юрисдикції господарських судів, а тому така справа підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що переданий позивачем на вирішення спір носить ознаки спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду в силу приписів п. 6 частини першої ст. 20 Господарського процесуального кодексу України.
З огляду на викладене, суд першої інстанції помилково застосував п. 1 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, постановивши оскаржувану ухвалу, яка підлягає скасуванню в апеляційному порядку. 

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 280 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Частиною 3 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі або заяви про відкриття справи про банкрутство, про повернення позовної заяви або заяви про відкриття справи про банкрутство, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.
Крім того, суд апеляційної інстанції враховує, що згідно з ч. 5 ст. 30 Господарського процесуального кодексу України (із змінами, внесеними згідно із Законом № 460-IX від 15.01.2020),  спори, у яких відповідачем є Кабінет Міністрів України, міністерство чи інший центральний орган виконавчої влади, Національний банк України, Рахункова палата, Верховна Рада Автономної Республіки Крим або Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські ради або обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації, а також справи, матеріали яких містять державну таємницю, розглядаються місцевим господарським судом, юрисдикція якого поширюється на місто Київ, незалежно від наявності інших визначених цією статтею підстав для виключної підсудності такого спору іншому господарському суду. 
З огляду на встановлене вище, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження матеріалами справи, а тому ухвала     Господарського суду міста Києва від 26.07.2023    у справі № 910/9545/23 -  підлягає скасуванню на підставі п.1-4 ч. 1 статті 280 Господарського процесуального кодексу України, а справа передається для подальшого розгляду суду першої інстанції - до господарського суду міста Києва. 

Розподіл судових витрат 
Згідно із загальними правилами ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір за подачу апеляційної скарги підлягає стягненню з Державного агентства водних ресурсів України на користь Державного агентства меліорації та рибного господарства України. 
Керуючись ст.ст. 240, 255, 269, 270, 271, 273, 275, 277, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

                                                  ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу  Державного агентства меліорації та рибного господарства України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.07.2023    у справі № 910/9545/23 -  задовольнити.
2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.07.2023    у справі № 910/9545/23  - скасувати.
3. У задоволенні  клопотання Державного агентства водних ресурсів України про закриття провадження у справі № 910/9545/23 - відмовити. 
4. Справу № 910/9545/23 направити для подальшого розгляду до Господарського суду міста Києва 
5. Стягнути з Державного агентства водних ресурсів України   (01004, м.Київ, вул. Велика Васильківська,8; код ЄДРПОУ 37472104) на користь Державного агентства меліорації та рибного господарства України (04053 м.Київ, вул. Січових Стрільців, 45-а; код ЄДРПОУ 37472282) 2  684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн. 00 коп. судовий збір за розгляд апеляційної скарги.
6. Матеріали справи №  910/9545/23 повернути до Господарського суду міста Києва.   
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку, строки та випадках, визначених ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.
          Повний текст постанови підписано 11.10.2023.

Головуючий суддя                                                            О.В. Тищенко 

Судді                                                                                С.А. Гончаров

                                                                                Є.Ю. Шаптала